Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

Представник позивача 30.07.2024 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 12.09.2003 позивач уклав шлюб з відповідачем. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13.12.2021 у справі №766/14067/21. Згідно Договору купівлі-продажу від 30.08.2006, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2414, [PERSON] та [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] , в рівних частинах (по 1/2 частині) та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позовні вимоги вмотивовані тим, що квартира була придбана сторонами під час шлюбу, однак згоди між ними про розподіл спільного сумісного майна не досягнуто. Враховуючи вищевикладене просить суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] визнати за [PERSON] , право власності на 1/4 частку спірної квартири та розподілити судові витрати. Ухвалою суду від 31.07.2024 позовну заяву залишено без руху та надано час на усунення недоліків. 05.08.2024 до суду через систему «Електронний суд» від сторони позивача надійшла заява на усунення недоліків з додатками. Ухвалою суду від 05.08.2024 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.09.2024 закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. Сторона позивача в судове засідання не з`явилась, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі в письмовому провадженні. Проти прийняття заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач в призначене судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлено належними чином, про причини неявки суду не повідомлено, заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та відзив до суду не надано. Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України\~суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі у відсутності відповідача, на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13.12.2021 у справі №766/14067/21 судом встановлено, що 12.09.2003 між сторонами був укладений шлюб. Від шлюбу у сторін є неповнолітні діти син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Вищевказаним рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. Також, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 30.08.2006, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2414, [PERSON] та [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.07.2024 та від 04.10.2024, квартира трикімнатна, загальною площею 50,10кв.м., житловою площею 34,20кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , форма власності приватна спільна часткова, частка , [PERSON] , форма власності приватна спільна часткова, частка , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2414, виданий 30.08.2026, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно не спростована. Суд встановив, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними та підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні. За правилами статей\~12, 81 ЦПК України\~року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стороною відповідача,\~не надано належних та допустимих доказів, ніж ті які були об`єктом дослідження в цій справі, не спростовано презумпцію спільного майна, що є його процесуальним обов`язком. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що спірне майно, а саме 3-х кімнатна квартира, загальною площею 50,10кв.м., житловою площею 34,20кв.м., в частині частки власності, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбано сторонами в період перебування у шлюбі за спільні кошти, спільною працею, є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . Отже, доводи позивача суд вважає обґрунтованими, оскільки право позивача, передбачене\~ст.70 ч.1 СК України, презюмується, і вважає за необхідне захистити це право, визнавши спільним майном подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності частку спільної 3-х кімнатної квартири, загальною площею 50,10кв.м., житловою площею 34,20кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , і визнавши за позивачем і відповідачем право власності на частину спірного майна за кожним. Відповідно дост.141\~ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2644,25 грн.

Outcome: approved