Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 03.05.2018 року, у якому народився син [PERSON] , [INFO] . Оскільки сімейне життя сторін не склалося, рішенням суду від 31.03.2020 шлюб розірвано, сина [PERSON] залишено проживати з позивачкою. 03.11.2023 позивачка зареєструвала шлюб вдруге, змінивши прізвище на [PERSON] . Після припинення спільного проживання відповідач перестав приймати участь у житті сина, не надавав кошти на його утримання, не цікавився його розвитком та вихованням. Вважає таку поведінку відповідача безвідповідальною, оскільки на батьків покладено забезпечення життєвих потреб неповнолітніх дітей. Востаннє відповідач бачився з сином на хрещенні 02.12.2018 року. Дитина не знає свого батька, а відповідач не прагне змінити ситуацію, тобто усвідомлено нехтує своєю дитиною. Відсутність сталого спілкування батька з сином стала причиною відсутності будь-якого емоційного зв`язку між ними. Після припинення сімейних стосунків відповідач запевняв, що буде опікуватися сином та утримувати його. Однак його контакт з сином припинився, він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Рішенням суду з відповідача стягуються аліменти, які він сплачує нерегулярно, є заборгованість по сплаті аліментів. 28.05.2024 [PERSON] добровільно оформив нотаріально засвідчену заяву, якою підтвердив свою згоду на позбавлення його батьківських прав щодо сина. Він ствердив, що немає змоги утримувати та виховувати сина та здійснювати батьківські права та обов`язки щодо нього. Позивачка вказала, що проживає з сином у житловому будинку матері, де син має окрему, комфортну для його проживання кімнату. Позивачка має матеріальну можливість утримувати сина. Ухвалою від 14.06.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.09.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Позивачка [PERSON] 06.09.2024 подала до суду заяву, де просила розглянути справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився. 26.06.2024 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Не заперечив щодо позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Від служби у справах дітей Городенківської міської ради Івано-Франківської області судом 09.09.2024 отримано висновок, що містить клопотання про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей, висновок органу опіки та піклування підтримують у повному обсязі. Дії учасників справи не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке. Згідно ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частин першої, четвертої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Нормами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Звернувшись до суду із позовом про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , позивачка посилається на те, що відповідач не виконує покладених законом на батьків обов`язків: не піклується про фізичний і духовний розвиток свого неповнолітнього сина, не забезпечує йому необхідного догляду, повноцінного харчування, не цікавиться його життям та вихованням. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Такий висновок зробив Верховний Суд у справі № 522/10703/18 від 29.04.2020 року. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого повторно Городенківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) 26.02.2020 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії рішення Городенківського районного суду від 31.03.2020 року, яке набрало законної сили 07.08.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю. За даними копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Коломийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 03.11.2023, [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] 03.11.2023, актовий запис №662. Прізвище дружини/чоловіка після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] . Згідно копії виконавчого листа, виданого 13.01.2020 на підставі рішення Городенківського районного суду від 09.12.2019 змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Городенківського районного суду від 10.05.2019 та ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліменти в розмірі частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За даними акту обстеження житлово-побутових умов від 31.05.2024 №14-108, виданого комісією у складі старости та членів громадської ради Рашківського старостинського округу, по [ADDRESS] проживають [PERSON] , її мати [PERSON] , син [PERSON] Будинок належить [PERSON] на праві особистої власності, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.12.2016, умови для проживання дитини задовільні. За даними характеристики, виданої Рашківським старостинським округом 31.05.2024 року №14-109, [PERSON] , яка проживає у с.Рашків Городенківської ТГ Коломийського району Івано-Франківської області, характеризується позитивно. Згідно довідки Рашківської гімназії від 29.05.2024 №31 вихованням [PERSON] займається мати [PERSON] , яка відвідує садок, бере активну участь у проведенні свят. Батько дитини [PERSON] не цікавиться вихованням сина та до вихователів закладу не звертався. За даними довідки ФОП [PERSON] «Здорова малеча» [PERSON] знаходиться на «Д» обліку, здоров`ям, проведенням профілактичних щеплень дитини цікавиться мама, батько жодного разу не цікавився станом здоров`я дитини. За даними копії заяви [PERSON] , засвідченої нотаріусом Стефурак Н.Я. 28.05.2024 року, [PERSON] , [INFO] , дав свою згоду на позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Також цією заявою дав згоду на розгляд справи про позбавлення його батьківських прав у Городенківському районному суді за його відсутності. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Мати чи батько вважаються такими, що ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, якщо вони за станом свого психічного здоров`я усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними, а також якщо вони мають юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов`язку. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Такий висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного із батьків батьківських прав. Згідно висновку Органу опіки та піклування Городенківської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 23.08.2024 р. № 964, орган опіки та піклування Городенківської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , проживає по [ADDRESS] , щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , жителя с.Рашків Коломийського району Івано-Франківської області. Суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав оцінюється судом як один із доказів, і суд може не погодитись з таким висновком, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Оскільки у судовому засіданні з`ясовано обставини, що свідчать про відсутнє, з вини батька, спілкування відповідача [PERSON] з малолітнім сином протягом тривалого часу, ненадання відповідачем доказів на підтвердження намагання встановити зв`язок з ним, та відповідно піклуватися про дитину, тому суд погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Крім цього, у висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав зазначено, що малолітній [PERSON] , [INFO] повідомив, що його тата звати « [PERSON] », з ним він давно проживає у с.Рашків, тата [PERSON] дитина не знає (згідно протоколу бесіди з дитиною 01.07.2024). Також суд враховує, що відповідач самостійно виявив бажання бути позбавленим батьківських прав, не бере участі у вихованні сина, не піклується про нього, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, та розцінює це як свідому поведінку, спрямовану на ухилення від участі у житті сина [PERSON] , наслідком чого є відсутність у малолітнього батьківського піклування. Таким чином, позивачка, на підставі належних та допустимих доказів, підтвердила свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження неможливості виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання сина. Правилами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, та суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. За таких обставин, аналізуючи надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Outcome: approved