Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] 26.02.2024 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] проживає та зареєстрований в [ADDRESS] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 10.01.2024 року за № 22 його визнано наймачем зазначених кімнат. 29 січня 2024 року між позивачем та Комунальним підприємством «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради був укладений Договір найму житла, відповідно до якого позивач є основним квартиронаймачем. Крім позивача, в кімнатах зареєстрована його мати, відповідач по справі [PERSON] , яка не проживає за місцем реєстрації з січня 2021 року. Маючи на меті здійснити приватизацію кімнат, з питанням про зняття з реєстрації відповідача позивач звертався до центру надання адміністративних послуг Нікопольської міської ради, де йому в усному порядку роз`яснили, що відповідно до статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності. Оскільки позивач не є власником житла, то і зняття з реєстрації особи, яка не проживає за місцем своєї реєстрації, в порядку передбаченому зазначеним законом не можливо. Відтак, перепоною для здійснення приватизації кімнат в гуртожитку по [ADDRESS] є реєстрація в них особи, яка на проживає за місцем своєї реєстрації більше 3 років. З цих підстав, позивач просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 10.04.2024 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.24-25). Позивач та його представник були повідомлені про розгляд справи в суді шляхом надсилання копії ухвали про відкриття провадження на електрону адресу, зазначену в позовній заяві, додаткових заяв або клопотань на адресу суду не направили. Відповідач належним чином повідомлялась про розгляд справи в суді, шляхом надсилання копії ухвали про відкриття провадження за місцем її реєстрації, однак до суду повернувся конверт, як не вручений, у зв`язку закінченням строку зберігання (а.с.27). Ухвала про відкриття провадження у відповідності до ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, вважається доставленою. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною першою\~статті 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, позивач є наймачем кімнат [ADDRESS] на підставі договору найму житла від 29.01.2024 року (а.с.12-13). Відповідно даного договору наймодавцем є Комунальне підприємство «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради в особі директора [PERSON] . Відповідно п 1.1. даного договору Наймодавець надає Наймачу (основному квартиронаймачу) та членам його родини, [PERSON] матері ( [INFO] ) у користування житло (кімнати № [NUMBER] , що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ). Позивач та відповідач зареєстровані за даною адресою, що підтверджується витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №126 від 15.01.2024 року (а.с.16). Як зазначає позивач, його мати [PERSON] за вище вказаною адресою не проживає з 01.01.2021 року, що підтверджується актом про не проживання від 20.02.2024 року, складеним головою правління ОСББ «Родина-1А» Івкіним О.І. (а.с.17). Даний факт перешкоджає позивачу здійснити приватизацію вище зазначених житлових кімнат, оскільки в них зареєстрована та не проживає відповідачка. Дослідивши матеріали справи та всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до наступного висновку. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71\~ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). Як вбачається з матеріалів справи, позивач не є власником кімнат [ADDRESS] , а є лише наймачем на підставі договору найму житла від 29.01.2024 року (а.с.12). Наймодавцем за даним договором є Комунальне підприємство «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради. Разом із тим, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.09.2021 року (справа № 200/17337/17) дійшов наступного висновку: із урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72\~ ЖК Української РСР, враховуючи те, що\~особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ч. 1\~ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ст.78 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на зазначене вище, дослідивши матеріали справи, у суду викликає сумнів акт про не проживання від 20.02.2024 року, згідно якого відповідачка не проживає за адресою реєстрації з 01.01.2021 року, оскільки позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, як доказ, був наданий договір найму житла від 29.01.2024 року, згідно з яким [PERSON] , як і позивачу, було надано право користування зазначеними вище кімнатними в будинку [ADDRESS] , тим самим підтверджено її право на користування даними кімнатами. Тобто, ані у Наймодавця, ані у основного Наймача на момент укладання договору найму не виникло питань щодо втрати відповідачкою права користування даними кімнатами. А отже, враховуючи положення статті 71 ЖК Української РСР, в разі не проживання відповідачки за адресою її реєстрації, строк звернення до суду повинен відраховуватись з моменту укладання договору найму житла, тобто з 29.01.2024 року. Тому суд, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити за передчасністю. Відмова у задоволенні заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до суду за наявності відповідних правових підстав та у разі їх доведення належними і допустимими доказами. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень\~ст. 141 ЦПК України\~і, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed