Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок та земельну ділянку, мотивуючі вимоги тим, що 23.10.1982 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . В період шлюбу ними було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Крім того [PERSON] належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,20 га, розташована на території Білозерської селищної ради Херсонської області. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належні йому житловий будинок та земельну ділянку. Спадкоємцями на майно померлого є вона та їх сини [PERSON] та [PERSON] . Спадщину після смерті чоловіка позивач прийняла відповідно до положень ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідачі на момент смерті батька були зареєстровані з ним за однією адресою, не проживали разом, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавали. Таким чином вона прийняла спадщину, що відкрилася після смерті її чоловіка [PERSON] . В грудні 2023 вона звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки на момент смерті разом із померлим також були зареєстровані їх сини, які є спадкоємцями і вважаються такими, що прийняли спадщину. У зв`язку з чим просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,20 га, розташовану на території Білозерської селищної ради Херсонської області. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.02.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.07.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позовних вимог. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін по справі, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8\~Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15\~ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , видане 23.10.1982 року міськвідділом ЗАГС м. Херсона, між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, після укладення шлюбу прізвище позивача змінено на « [PERSON] », про що зроблений актовий запис №1120. В період їх шлюбу було придбано житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.03.1991 poкy, посвідчений Білозерською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-587, укладеним на імя [PERSON] та 23.01.1992 року зареєстрований в БТІ в книзі №1 за реєстровим №30. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 23.10.2001 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 5,20га, яка розташована на території Білозерської селищної ради Херсонської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 28.11.2023 року [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , про що зроблений актовий запис №28. На момент смерті [PERSON] за адресою [ADDRESS] були зареєстровані з ним позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання позивача та відповідачів та показами свідків. Відповідно до листа приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. №950/01-16 від 19.12.2023 року [PERSON] за її усним зверненням було надано роз`яснено щодо встановлення факту неприйняття спадщини. Відповідно до статей 1216, 1217\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами статті 1223\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259\~цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 статті 1226\~ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до частини1 статті 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частинами 1, 2 статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частинами 1,2 статті 1296\~ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до частини 1 статті 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до роз`яснень, що містяться у абзацах другому та третьому пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Главою 89 Цивільного кодексу України, визначений чіткий порядок оформлення спадщини. Тобто, згідно вищевказаного порядку, позивач повинна звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, і лише після обґрунтованої відмови нотаріуса, спадковий спір вирішується в судовому порядку. Пункт 23 Постанови Пленум Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» зазначає про обов`язкову необхідність отримання позивачем відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину до звернення до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. За відсутності відмови нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину, вирішення цього спору в судовому порядку є неможливим. Відповідні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 554/3192/16-ц. Суд, розглядаючи справу, не вправі підміняти собою інші органи, до компетенції яких віднесено здійснення певних дій і видача документів, зокрема не вправі перебирати на себе повноваження і функції нотаріуса по видачі свідоцтва про право на спадщину щодо конкретного майна у разі відсутності будь-якого спору з цього приводу. Як було встановлено судом, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, що свідчить про те, що ані позивач [PERSON] , ані відповідачі [PERSON] , [PERSON] не зверталися з відповідною заявою до нотаріуса про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину. Матеріали справи не містять відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії оформленої постановою відповідно до ЗУ «Про нотаріат». Під час судового розгляду сторони вказали, що не отримували від нотаріуса постанов про відмову у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину), оскільки із заявами про їх видачу і не звертались. Відповідно до глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, про відмову особі у вчиненні нотаріальних дій нотаріус виносить вмотивовану постанову, в якій, зокрема, зазначається причина такої відмови з посиланням на чинне законодавство та порядок і строки оскарження. Таким чином, зверненню сторін до суду з указаним позовом як осіб, які, на їх думку, в силу вимог статті 1269\~ЦК України прийняли спадщину, мало передувати вирішення питання щодо отримання ними у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, що у випадку відмови у вчиненні нотаріальної дії видачі цього свідоцтва, вказувало б на наявність підстав для вирішення питання про порушення або невизнання їх права у судовому порядку. Отже, за відсутності відмови нотаріуса про видачу свідоцтва про права на спадщину, вирішення цього спору в судовому порядку є неможливим. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78\~ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог позивача [PERSON] , оскільки нотаріусом не було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину, та сторонами не надано належних та допустимих доказів існування перешкод в оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку, тому у задоволенні позовної заяви необхідно відмовити. Згідно з ч.ч. 1-2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тобто, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати здійснені позивачем покладаються на позивача.

Outcome: dismissed