Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

27.01.2024 року до суду надійшов вказаний позов, в якому [PERSON] просив визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним. В обгрунтування позову зазначив, що з [INFO] у шлюбі з [PERSON] народився син [PERSON] , з чякою вони домовились, що син буде проживати з батьком, а дочка [PERSON] з матір`ю. На даний час син проживає з батьком, батько має можливість утримувати сина. Також зазначив, що мати дитини, відповідач по справі перебуває за кордоном та утримує дочку. На підставі наведеного просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 18.01.2024 вказаний позов, залишено без руху, надано час для усунення недоліків. 22.01.2024 р. до суду надійшла заява від представника позивача, з якої вбачається, що вимоги ухвали суду виконано. Ухвалою суду від 23.01.2024 р. у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.43). 19.02.2024 р. до суду від відповідача надійшла заява про визнання позову (а.с. 52-53). 04.03.2024 р. до суду від представника третьої особи надійшли письмові пояснення в яких заначено, що [PERSON] , виповнилось вже 16 р., і він самостійно може визначити місце свого проживання (а.с. 58). 25.09.2024 відповідач [PERSON] подала заяву, в якій відмовилась від попередньої заяви про визнання позову та заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Зважаючи на те, що позиваченм подано до суду заяву про визнання позову, суд приходить до висновку про ухвалення у справі рішення суду. В підготовчому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідачка в підготовче засідання не з`явилась, про дату, час, та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Третя особа - Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області повноважного представника в підготовче засідання не направила, надіслала до суду заяву, в якій просять розгляд справи проводити у їх відсутності, просить винисти рішення згідно норим закону (а.с. 58). Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява та встановивши відповідні до них правовідносини, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони з 28.07.2007 сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 12). У сторін по справі є діти, а саме: син [PERSON] , [INFO] (а.с. 13), та дочка [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Вирішуючи заявлені позовні вимоги, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує наступне. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 розділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст. 29 ЦК України). У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч.3 ст. 29 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Таким чином, у разі спору, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Аналогічні висновки неодноразово було висловлено Верховним Судом у постановах від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц, від 28.01.2021 року у справі № 753/6498/15-ц, від 28.09.2022 року у справі № 686/18140/21-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Положеннями ст. 33 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином, дитині - неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , виповнилось 17 років на час розгляду справи, тому він має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання, а суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 14 років, що буде прямим втручання в основоположне немайнове право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання особи. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні чи суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Окрім того, поданий до суду позов має штучний характер, оскільки спір щодо визначення місця проживання дитини у сторін фактично відсутній. З врахуванням викладеного вище, виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, дослідивши докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності у взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позов є необгрунтованим, оскільки на момент розгляду справи у суді дитина [PERSON] не є малолітньою особою, отже позивач звернувся до суду для захисту прав, у спосіб, що не передбачений чинним законодавством, вказані позовні вимоги не можуть бути вирішені судом, тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed