Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

[PERSON] у червні 2024 року звернулася до суду із указаним позовом, який мотивувала тим, що 18.07.2023 вона за усною угодою позики надала [PERSON] грошові кошти у розмірі 14400,00 грн. При фактичному отриманні вказаної суми позичальницею була власноруч написана розписка від 18.07.2023, згідно якої відповідачка мала повернути кошти у строк до 01.11.2023. Всупереч взятим на себе грошових зобов`язань відповідачка не виконала умови договору позики та не повернула суму позики у строк до 01.11.2023. Після закінчення терміну для повернення коштів вона постійно в усній формі, а також за допомогою соціальної мережі VIBER вимагала у відповідачки повергнення боргу, на що остання не відреагувала. Після того, як позичальниця припинила відповідати на телефонні дзвінки, вона за допомогою соціальної мережі VIBER на телефонний номер відповідачки 12.03.2024 надіслала досудову вимогу про стягнення боргу із наданням 30-денного строку для сплати коштів. Відповідачка досудову вимогу прочитала, але борг не сплатила. 22.05.2024 через засоби поштового зв`язку «УКРПОШТА» за адресою реєстрації відповідачки рекомендованим листом з повідомленням про вручення нею було надіслано вимогу № 2 про повернення коштів протягом 5 календарних днів з дня отримання, тобто у строк до 29.05.2024. Не дивлячись на отримання вимоги, неодноразові нагадування до теперішнього часу відповідачка ніяким чином не реагує, борг не повернула, взяті на себе зобов`язання не виконала. Також позивачка зазначила, що у неї, як позикодавиці, знаходиться оригінал розписки [PERSON] , що додатково підтверджує факт невиконання позичальницею обов`язку із повернення отриманих за договором позики грошових коштів. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд стягнути з [PERSON] на її користь борг за договором позики від 18.07.2023 у сумі 14400,00\~грн, інфляційні втрати та 3% річних з простроченої суми у розмірі 634,70 грн, а також сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн та комісію банку у розмірі 12,11 грн. Ухвалою суду від 13.06.2024 було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка заявлений позов підтримала із підстав указаних у ньому, просила задовольнити заявлені вимоги, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідачка про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, але у судове засідання повторно не з`явилася та не повідомила про причину неявки і не подала відзив. Згідно вимог\~ч.\~1\~ст.\~280\~ЦПК України\~суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: 1)\~відповідач належним\~чином повідомлений\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання; 2)\~відповідач не\~з`явився в\~судове засідання\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин; 3)\~відповідач не\~подав відзив; 4)\~позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає можливим провести по справі заочний розгляд. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Судом установлено, що 18.07.2023 сторони уклали договір позики, згідно якого [PERSON] отримала від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 14400,00\~грн зі строком повернення до 01.11.2023. На підтвердження отримання позики [PERSON] 18.07.2023 склала розписку про отримання грошових коштів у борг (а.с. 3). Позивачка неодноразово зверталася до відповідачки за допомогою соціальної мережі VIBER та через засоби поштового зв`язку «УКРПОШТА» з вимогами повернути борг, однак остання кошти не повернула (а.с. 4, 11-17). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів, які б спростовували установлені судом обставини на підставі доказів наданих позивачкою, відповідачкою не надано. Таким чином, судом установлено, що між сторонами, укладений договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідачка позичила у позивачки грошові кошти в сумі 14400\~грн, які зобов`язалася повернути до 01.11.2023, проте не виконала взяте на себе зобов`язання. Згідно\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до\~ст.\~625\~ЦК України\~боржник\~не звільняється\~від відповідальності\~за неможливість\~виконання ним\~грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України\~визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)). У пунктах 45, 46 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, справа № 340/385/17, провадження № 14-495цс19, зазначено що оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Згідно ч. 1\~ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи установлені судом обставини та вимоги вищевикладеного чинного законодавства, зважаючи на те, що відповідачкою належним чином не виконано зобов`язання за договором позики, суд вважає, що вимога позивачки про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та 3 % річних у загальній сумі 15034,70 грн підлягає задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями частини 1 статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги судом задоволені повністю, тому з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню понесені витрати на оплату судового збору в розмірі 1211,20\~грн. При цьому, комісія банку, заявлена позивачкою до стягнення, у суму, що підлягає відшкодуванню по сплаті судового збору, не входить. На підставі викладеного та

Outcome: approved