Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

У квітні 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з квартири, а саме зобов`язати відповідачку - гр. [PERSON] виселитись з квартири [ADDRESS] ) як таку, що створює перешкоди у користуванні квартирою, без надання іншого житлового приміщення та стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , яка залишилась їй у спадок після померлої її рідної матері [PERSON] та брата [PERSON] . Як зазначила позивачка, прибувши через деякий час до вищевказаної квартири для вселення, нею було встановлено, що в належній їй квартирі незаконно знаходиться відповідачка [PERSON] . Жодних правових підстав для проживання у спірній квартирі у відповідачки немає. Такі дії відповідачки створюють перешкоди у здійсненні прав власника позивача, яка не може вільно користуватись квартирою та проживати в ній. З огляду на те, що відповідачка відмовляється добровільно звільнити квартиру, позивачка вимушена звернутись з даним позовом до суду. 13 квітня 2023 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Матвєєвій Ю.О. Ухвалою суду від 24.05.2023 року вищевказаний позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 30.05.2023 року недоліки було усунуто. Ухвалою суду від 31.05.2023 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.09.2023 року провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири - зупинити до розгляду цивільної справи № 759/328/18 за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , треті особи : Відділ реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Святошинської в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондаренко Галина Олександрівна про встановлення факту батьківства та визнання права власності на квартиру. Ухвалою суду від 21.12.2023 року провадження по справі поновлено. Ухвалою суду ві21.02.2024 року провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири - зупинити до розгляду (апеляційного провадження) цивільної справи № 759/328/18 за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , треті особи : Відділ реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Святошинської в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондаренко Галина Олександрівна про встановлення факту батьківства та визнання права власності на квартиру. Ухвалою суду від 17.06.2024 року провадження відновлено. Ухвалою суду від 01.08.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача заперечувала проти позову, просила відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що у позивачки відсутнє право відповідної вимоги, оскільки станом на день звернення до суду із позовом за позивачкою не було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Вислухавши сторони, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є рідною донькою гр.. [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] від 17 березня 1970 року. Крім позивачки, її мати народила та виховала 9 дітей. 30 вересня 2007 року гр. [PERSON] , [INFO] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30.07.2007 року. За життя гр. [PERSON] була зареєстрована та проживала у [ADDRESS] . Для оформлення належного спадкового майна після померлої матері, позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондаренко Г.О., що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 65694453. У спадковій справі № 05/2021 від 22.07.2021 року на спадкування позивачем подались реєстраційні документи по квартирі, яка розташована у [ADDRESS] . Згідно поданих письмових заяв, рідні брати та сестри позивача ( [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) в рамках заведеної спадкової справи № 05/2021 від 22.07.2021 року відмовились на її користь від своїх частин квартири, яка розташована у [ADDRESS] . В подальшому, позивач виявила бажання вселитися в дану батьківську квартиру, але прибувши до квартири, яка розташована у [ADDRESS] ) виявила, що невідомою особою здійснено заміну вхідних дверей до квартири та вхідних дверних замків. За присутності співробітників поліції, вхідні двері відкрила особа жіночої статі яка назвалась гр. [PERSON] та аргументувала факт свого перебування в даній квартирі і проживання тим, що раніше в даній квартирі проживав її співмешканець - гр. [PERSON] , [INFO]., який помер [INFO] . Жодних правових підстав та документів, що підтверджують законність знаходження і проживання гр. [PERSON] в даній квартирі, останньою не було надано, крім того жодних документів, щопідтверджують родинні зв`язки і стосунки гр. [PERSON] з покійним рідним братом позивачки гр. [PERSON] також не було надано. Позивачем направлялися відповідачу вимоги про виселення з квартири, звільнення квартири від речей та про сплату боргів за отримані комунальні послуги, які були проігноровані. Позивач неодноразово звертався із заявою до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві по факту відмови [PERSON] добровільно виселитись з квартири, які зареєстровані в журналі єдиного обліку (ЄО), що підтверджується листом № 10-зі/125/56-2022 від 31.01.2022 року. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16.10.2023 року позов [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] треті особи: Відділ реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей та сім'ї Святошинської в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондаренко Галина Олександрівна, про встановлення факту батьківства; визнання права власності на квартиру [ADDRESS] залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 03.06.2024 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16.10.2023 року залишено без змін. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). У відповідності до ч. 5 ст. 9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/454/17 сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Зокрема, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивачу на праві власності належить квартира, яка розташована у [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом № 91 від 12.01.2024 року, Витягом з Державного реєстру речових прав від 12.01.2024 року, індексний номер витягу № 361684573, Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 12.01.2024 року, № 75408153. Як встановлено судом, відповідачка проживає у спірній квартирі без належних правових підстав, маючи при цьому зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] . При цьому, відповідачем не було підтверджено жодним доказом про наявність у неї на час подання позову права користування вказаним житловим приміщенням, зокрема, проживання в ньому. Враховуючи, що позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним її на праві власності майном у обраний спосіб, тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача щодо відсутності на момент подачі позову у позивачки правових підстав для звернення до суду з огляду на відсутність правовстановлюючого документу Так, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини, а часом відкриття спадщини відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України є, зокрема, день смерті особи. А тому позивачка мала право на звернення до суду за захистом свого порушеного права попри відсутність на день такого звернення правовстановлюючого документу. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,80 грн., сплачені позивачем при зверненні до суду, підлягають стягненню на користь позивача з відповідача, а також з відповідачки слід стягнути судовий збір на користь держави в сумі 80,80 грн.,

Outcome: approved