Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

01 лютого 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Одеської міської ради, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог нотаріуса приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Маслової Марії Вячеславівни про встановлення факту проживання однією сім`єю. Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач просив про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, до [INFO] , тобто на день смерті. В обґрунтування зазначено, що померлий це його рідний батько, що підтверджується заповітом, в якому померлий визнає факт свого батьківства і заповідає усе майно матері позивача [PERSON] , яка померла [INFO] , і після смерті матері позивача був вимушений переїхати в Одесу до [PERSON] . З часом стан [PERSON] погіршувався та в 10.11.2009 року позивач уклав договір медичного обслуговування для [PERSON] , у зв`язку з тим що він потребував постійного медичного спостереження. Сам же [PERSON] вже потребував сторонньої участі у побутових питаннях та певної допомоги. Позивач зазначає, що він був єдиним працездатним чоловіком у родині, не міг залишити свого батька у безпорадному стані. Позивач оселився у свого батька в зв`язку з погіршенням стану [PERSON] та занепокоєнням за його безпеку. Позивач здійснював поточний ремонт квартири [PERSON] , повністю матеріально його утримував, бо у [PERSON] не вистачало трудового стажу для призначення пенсії. Вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом і мали спільні права та обов`язки. Крім того, усі витрати, пов`язані з похованням [PERSON] , позивач також взяв на себе. За весь час до моменту смерті [PERSON] , позивач надавав матеріальну і фізичну допомогу, сплачував всі комунальні послуги, забезпечував її продуктами, ліками, у них був спільний бюджет та вони вели спільне господарство. В подальшому, позивач продовжував проживати у квартирі батька, сплачуючи комунальні платежі по теперішній час, будучі поставлений у невірне інформування житлово-експлуатаційною організацією будинку, що мешкання на момент смерті, виключає строк прийняття спадщину, позивач лише у січні 2024 року звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак йому було рекомендовано надати документи, що підтверджують родинні та інші відносини зі спадкодавцем або звернутися до суду із заявою про встановлення відповідних фактів. Ухвалою суду від 02 лютого 2024 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 14 березня 2024 року від представника Одеської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази спільного проживання та ведення спільного господарства Позивача із спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, а відтак просили відмовити у задоволенні позовних вимог. 18 березня 2024 року від представника Одеської міської ради до суду надійшла зустрічна позовна заява Одеської міської ради до [PERSON] , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Маслової Марії Вячеславівни про визнання спадщини відумерлою. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] не має права на спадкування майна, оскільки у матеріалах справи відсутні докази проживання та ведення спільного господарства на підставі чого просили визнати спадщину відумерлою. Ухвалою суду від 29 березня 2024 року клопотання представника Одеської міської ради про витребування доказів задоволено. Витребувано від Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса належним чином засвідчену копію спадкової справи № 29б/2024, заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . 18 квітня 2024 року від представника [PERSON] до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. 25 червня 2024 року до суду надійшла належним чином засвідчена копія спадкової справи № 29б/2024 до майна [PERSON] , померлого [INFO] . 26 серпня 2024 року від представника [PERSON] до суду надійшла заява про зміну підстав позову. Протокольною ухвалою суду від 26 серпня 2024 року прийнято заяву про зміну підстав позову та закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. В судовому засіданні 19 вересня 2024 року представник [PERSON] надав пояснення по суті спору, просив задовольнити первісний позов, а в задоволенні зустрічного відмовити. Представник Одеської міської ради надав пояснення по суті спору, просив задовольнити зустрічний позов, а в задоволенні первісного відмовити. В судовому засіданні 07 жовтня 2024 року допитані свідки [PERSON] та [PERSON] .. Судом було досліджено докази, які наявні в матеріалах справи. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.07.2022. Після смерті відкрилась спадщина, яка складається з двокімнатної квартири, яка знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Із матеріалів спадкової справи № 29б/2024р., заведеної після смерті [PERSON] , , померлого [INFO] , вбачається, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем, хто звернувся до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Постановою від 02.08.2024 року за № 796/02-14 нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Одеського міського нотаріального округу Маслової М.В. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю в спадковому реєстрі наявного у позивача заповіту. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1218 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч.1,2 ст. 1220 ЦК України). Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з нормами статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини Постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) достеменно визначено, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Згідно ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.. Отже, встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем для [PERSON] та [PERSON] має юридичне значення, оскільки від цього залежить виникнення права на спадкування за законом. Факт того, що [PERSON] дійсно проживав не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тобто до 21.07.2022 рік разом із [PERSON] , як одна сім`я, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права і обов`язки, підтверджується матеріалами справи: квитанціями про оплату комунальних послуг, медичними документами договором про надання медичних послуг, заповітом на ім?я матері позивача і фактом визнання позивача сином, лікарським свідоцтвом про смерть, довідкою про причину смерті, договору підряду на проведення ремонтних робіт. Вищевказані обставини підтверджуються також поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаних у судовому засіданні. Так свідок [PERSON] пояснив суду, що він є сусідом [PERSON] , проте товаришував саме з його сином [PERSON] , часто приходив до сім`ї. З позивачем мали спільний інтерес, обидва колишні моряки. Фактично знає, що [PERSON] переїхав до батька, коли той став хворіти, зробив ремонт, найняв медичну сестру, яка на дому здійснювала медичний догляд за [PERSON] , дізнався, що позивач і померлий за документами не рідні, коли [PERSON] попросив прийти свідком до суду, так не знав, бо в житті вони називали один одного папа та син. [PERSON] повністю утримував усю родину за власні кошти, бо [PERSON] навіть не мав пенсії, іноді жалівся на державу, що так вийшло. Знає, що позивач сплачував і сплачує постійно комунальні послуги, купував їжу та ліки, надавав кошти. Після смерті [PERSON] вони разом були на похованні і поминальному обіді. Свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом [PERSON] , а наразі [PERSON] . Свідок часто спілкувався з [PERSON] , вони разом святкували свята, грали в доміно. Померлий [PERSON] розповідав йому що у Криму у нього є син, що він хоче щоб син знайшовся, і коли в квартирі з`явився [PERSON] , померлий усім сусідам представляв його як сина. [PERSON] став відразу робити ремонт, зявились більш якісні харчі у [PERSON] , але з часом він почав хворіти, рідше виходити на вулицю, до нього ходила медична сестра, а потім коли [PERSON] помер, то він дізнався, що [PERSON] не встиг навіть написати заповіт, і що його син може залишитись на вулиці, тому і прийшов в суд підтвердити опіку сина за батьком. При таких обставинах та проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд вважає позов [PERSON] доведеним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Щодо зустрічного позову, суд зазначає наступне. Одеська міська рада у своєї зустрічної позовної заяви, вказуючи що [PERSON] не є спадкоємцем [PERSON] , тому вважають на підставі ст. 1277 ЦК спадщина підлягає визнанню як відумерла. Відумерлою є спадщина, визнана такою на підставі встановлення судом існування (чи не існування) кількох юридичних фактів: факту смерті спадкодавця, відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від спадщини, неприйняття спадкоємцями спадщини чи відмови від її прийняття, дотримання органом місцевого самоврядування відповідної процедури. Суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону (стаття 338 ЦПК України). Результат аналізу зазначених норм матеріально і процесуального права дає підстави для висновку, що відумерлою є спадщина, визнана як така на підставі встановлення судом існування (чи не існування) кількох юридичних фактів: факт смерті спадкодавця, відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від спадщини, не прийняття спадкоємцями спадщини чи відмова від її прийняття, дотримання органом місцевого самоврядування відповідної процедури. Аналогічна правова позиція викладена 27 жовтня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 641/2666/19, провадження № 61-12617св20 (ЄДРСРУ № 101808855)та 14 лютого 2023 року Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 712/14171/21, провадження № 61-10639св22 (ЄДРСРУ № 109018792) досліджував питання щодо визнання спадщини відумерлою та передання її у комунальну власність територіальної громади. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч.1. ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі N 638/2304/17, провадження N 61-2417сво19). При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та наявність підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову Одеської міської ради про визнання спадщини відумерлою.

Outcome: approved