Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, який уточнила в судовому засіданні, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі до 06.05.2024. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач працездатний, отримує дохід, стан здоров`я дозволяє працювати та він може сплачувати аліменти. 11.04.2024 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позов не визнає, мотивуючи тим, що більше частину часу неповнолітня дитина проживає разом з відповідачем, відповідач купує всі необхідні для дитини речі, одяг, продукти харчування, сплачує за дитячий садок та бальні танці на постійній основі. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 16.01.2024 відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою та розгляд справи здійснено у порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 09.04.2024 відзив на позовну заяву від представника відповідача адвоката Євгорова О.О. по даній цивільній справі залишений без розгляду та повернутий представнику відповідача разом з додатками. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 24.06.2024 поновлений процесуальний строк на подання відзиву представнику відповідача по даній цивільній справі. В судове засідання викликані свідки: [PERSON] , [PERSON] . Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, уточнивши, що стягнення аліментів необхідно проводити з 01.03.2024. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Вислухавши позивача, відповідача та його представника, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом відповідача та товаришує з ним тридцять років. Багато років родина [PERSON] проживала разом за адресою [ADDRESS] . Десь з 2023 року вони не проживають разом. Донька [PERSON] зараз не проживає з батьком, він часто їх бачить, як вони проводять час на дитячих майданчиках. Йому відомо, що донька на вихідних ночує у батька, мати це дозволяє. В 2024 році батько подарив доньці велосипед, він заводив її до дитячого садочку, зараз водить її до школи та на зайняття танцями. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Южного міського суду Одеської області від 06.05.2024, що підтверджується відповідною копією рішення суду. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Під час шлюбу сторони проживали за адресою: [ADDRESS] . Після припинення між сторонами шлюбних відносин позивач разом з донькою [PERSON] виїхала з даної адреси у іншу квартиру в м. Южне, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. Дитина проживає разом з позивачем, що підтверджується Актом обстеження умов проживання ССД ЮМР від 01.07.2024 та не суперечить поясненням свідка. Представник відповідача у відзиві зазначає, що між сторонами у 2022 році була домовленість, що донька буде проживати з батьком, одночасно зазначаючи, що донька почергово проживає у батька та мати, та на сьогоднішній день зареєстрована та проживає за місцем проживання батька. Але судом не було здобуто доказів, в судовому засіданні на підтвердження даного факту. В судовому порядку сторони не вирішувати питання щодо місця проживання доньки. Відповідач добровільно допомогу на утримання неповнолітньої дитини не надає. Відповідно до ч.1-2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В порядку\~ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вимоги ч.1 ст.191 СК України, та уточнення вимог в цій частині, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини з 01.03.2024. На підставі п.7 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Пунктом 1 ч.1 ст.430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом частин 1, 5 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд також враховує, що відповідач має працездатний вік, можливість сплачувати аліменти, що у відповідача не має інших утриманців. Суд з урахуванням закріплених ч.9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності, розумності та обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, з урахуванням інтересів дитини, встановленого мінімального розміру аліментів на одну дитину, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та стягнення на користь позивача аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , до її повноліття, тобто до [INFO] , щомісячно, починаючи з 01.03.2024, оскільки вказана сума є достатнім утриманням одного із батьків для гармонійного та всебічного розвитку неповнолітньої дитини. Ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved