Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона разом з відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі та отримали кімнату [ADDRESS] . На даний час дана кімната не приватизована, а вони з відповідачем мали лише право на проживання у ній. До 2010 року вона та [PERSON] проживали разом, однак у 2010 році відповідач [PERSON] залишив їхнє місце проживання та виїхав у невідомому напрямку. На даний час, у кімнаті [ADDRESS] вона проживає одна, проте комунальні платежі нараховуються на двох людей, як на неї так і на [PERSON] , які вона оплачує самостійно. Окрім цього, реєстрація відповідача [PERSON] у кімнаті [ADDRESS] перешкоджає їй скористатись правом на безкоштовну приватизацію об`єкту державного житлового фонду, оскільки останній фактично не проживає за вказаною адресою, а його місце проживання їй не відоме. На підставі викладеного позивач просить позов задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.06.2024 відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 14.08.2024 постановленою в судовому засіданні без видалення в нарадчу кімнату та занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Богуш В.Д. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день та час слухання справи неодноразово повідомлявся у встановленому законом порядку, зокрема шляхом надіслання на поштову адресу за його зареєстрованим місцем проживання повістки про виклик до суду, які повернулись на адресу суду із відміткою про відсутність адресата. Крім того судом додатково вживались заходи повідомлення відповідача [PERSON] через офіційний веб-сайті судової влади України, шляхом розміщення оголошення про виклик останнього до суду. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не подавав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подавав, тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення, оскільки проти заочного розгляду справи не заперечує позивач. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] є її батьками. Останній раз вона бачила батька за адресою: [ADDRESS] у 2020 році на Миколая. В подальшому він добровільно покинув своє місце проживання за вказаною адресою, так як не хотів там жити з позивачем [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] близько 16-17 років та добре знає сім`ю Корбак, оскільки у них одна кухня. Вказала, що [PERSON] вона останній раз бачила 2 роки тому на початку 2023 року. Після цього за адресою: [ADDRESS] він не появлявся. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку: Відповідно до Договору від 07.07.1997 укладеного між начальником ЖКК фірми «Тернопільбуд «Лтл» і наймачем [PERSON] , БУ «Опорядбуд» тимчасово вділяє в гуртожитку кімнату для проживання сім`ї [PERSON] у складі 4-х чоловік, за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою № 82 від 12.08.2024 виданою ОСББ «Макаренка, 7» на підставі Акту від 29.07.2024, [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з січня 2023 року. Як вбачається з акту від 29.07.2024 складеного [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , останній підтвердили, що за адресою: [ADDRESS] мешкає [PERSON] одна. [PERSON] за вказаною адресою не проживає з січня 2023 року. Він забрав свої речі та повідомив їм, що їде мешкати до нової сім`ї в село, з того часу вони його не бачили. В квартирі [ADDRESS] речей [PERSON] немає. Судом встановлено, що рішенням Тернопільської міської ради № 8/п16/04 від 11.07.2022, [ADDRESS] перейменували на [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст. 127 ЖК України та п. 2 Примірного положення про гуртожитки, гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнаний жилий будинок, який використовується для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або -навчання. Відповідно до вимог ст. 128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Згідно ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Змінами до Законів України від 19.06.1992 № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», від 04.03.1992 № 2163- XII «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до об`єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України від 03.03.2005 № 2453-ІУ «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках»). Оскільки, правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми ст. ст. 71, 72 ЖК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~71\~ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно з ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. У відповідності до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Отже, згідно вимог статей 71, 72\~ЖК УРСР є підстави вважати, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16. Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»,\~зняття особи\~із задекларованого\~або зареєстрованого\~місця проживання\~(перебування)\~у разі\~звернення до\~органу реєстрації\~або через\~центр надання\~адміністративних послуг\~за місцем\~задекларованого або\~зареєстрованого місця\~проживання (перебування)\~здійснюється: 1)\~за заявою\~про зняття\~особи із\~задекларованого або\~зареєстрованого місця\~проживання (перебування),\~поданою у\~паперовій формі\~такою особою,\~її законним\~представником або\~представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. У пункті 4 розділу VI\~«Прикінцеві та\~перехідні положення»\~Закону України\~«Про надання\~публічних (електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні» закріплено, що місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.\~24\~Закону України\~«Про надання\~публічних (електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною підставою для зняття такої особи з місця її реєстрації. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 758/8097/18-ц. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] фактично не проживає у кімнаті [ADDRESS] протягом тривалого часу (близько 1,5 роки), що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, не приймає участі в утриманні даного нерухомого майна та не сплачує комунальних платежів, при цьому судом не встановлено жодних доказів про поважність причин не проживання відповідача [PERSON] за вказаною адресою. Водночас, докази того, що між сторонами наявна домовленість про порядок користування кімнатою №\~ [NUMBER] в гуртожитку, за адресою: [ADDRESS] , а також про збереження права користування цим житлом за відповідачем під час його тривалої відсутності, суду не надані. Разом з тим, реєстрація відповідача у кімнаті [ADDRESS] створює позивачу перешкоди у вільному користуванні нерухомим майном. Зокрема, позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, нарахування яких здійснюється відповідно до кількості осіб, зареєстрованих у кімнаті, а також позбавлена можливості скористатись правом на безкоштовну приватизацію об`єкту державного житлового фонду, а саме кімнати [ADDRESS] . Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає до задоволення, шляхом визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнатою №\~ [NUMBER] в гуртожитку, за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1211,20 грн. судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved