Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. Посилалась на те, що 27.07.2023 року між нею та [PERSON] було укладено договір про поділ спільного майна подружжя. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макєєвою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №5400. Зазначеним договором вони поділили спільне майно подружжя та вирішили питання взаєморозрахунків з метою дотримання принципу рівності вартості часток майна, яке отримує кожен із них при його поділі. Відповідно до п.7 договору про поділ спільного майна подружжя, сторони домовились про те, що оскільки Сторона-2 ( [PERSON] ) продав належні обом сторонам на праві спільної сумісної власності чотири транспортні засоби, він зобов`язується сплатити Стороні-1 ( [PERSON] ) у строк до 31.12.2023 року грошові кошти у національній валюті України в еквіваленті 15000 доларів США. Проте, станом на час звернення до суду відповідач не виконав взяте на себе договірне зобов`язання, і не виплатив [PERSON] , передбачену п.7 договору суму грошових коштів. Таким чином, заборгованість [PERSON] за договором про поділ спільного майна подружжя становить суму в національній валюті України, еквівалентну 15000 доларів США. Станом на час звернення до суду відповідно до даних офіційного сайту Національного банку України, курс долара США до національної валюти України становить 40,4542 грн. Таким чином, заборгованість [PERSON] за договором про поділ спільного майна подружжя становить 606813 гривень. У зв`язку із невиконанням відповідачем у добровільному порядку взятого на себе зобов`язання, просила стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за зобов`язанням від 27.07.2023 року у загальній сумі 628051 грн. 45 коп., яка складається з: заборгованості за договором про поділ спільного майна подружжя 606813 гривень; трьох відсотків річних з простроченої суми за період з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року - 9102 грн. 19 коп.; інфляційних втрат за період з 01.01.2024 року по 31.05.2024 року - 12136 грн. 26 коп.; а також судові витрати у справі. Ухвалою суду від 11.07.2024 року провадження по справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідачем відзиву подано не було. У подальшому, ухвалою суду від 11.09.2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені у ньому обставини. Пояснив, що зобов`язання було визначено сторонами у національній валюті, а тому [PERSON] має право на нарахування штрафних санкцій, визначених ст. 625 ЦК України. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив суду, що між колишнім подружжям дійсно було укладено договір про поділ спільного майна. Зобов`язання, погоджене сторонами у п.7 Договору, відповідач не виконав. Однак, вважає, що позивач не вірно трактує умови договору та безпідставно перерахував, визначену сторонами до сплати, суму коштів у розмірі 548529 гривень за курсом валюти на день звернення до суду. У задоволенні позову просив відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2014 року. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 жовтня 2022 року шлюб між ними було розірвано (а.с.6-12). 27.07.2023 року між [PERSON] (Сторона-1) та [PERSON] (Сторона-2) було укладено договір про поділ спільного майна подружжя. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макєєвою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №5400 (а.с.6-12). У пункті 7 договору визначено, що Сторона-1 ( [PERSON] ) своїм підписом під цим договором, стверджує, що їй відомо про продаж Стороною-2 ( [PERSON] ) належних їм на праві спільної сумісної власності наступних транспортних засобів: - транспортного засобу марки Volkswagen, модель Crafter 50, 2021 року випуску, кузов № [NUMBER] ; - транспортного засобу марки Toyota, модель Land Cruiser 200, 2018 року випуску, кузов № [NUMBER] ; - транспортного засобу марки Mercedes-Benz, модель Sprinter 516, 2014 року випуску, кузов № [NUMBER] ; - транспортного засобу марки Honda, модель CR-V, 2019 року випуску, кузов № [NUMBER] . У зв`язку з продажем вказаних транспортних засобів Сторона-2 зобов`язується сплатити Стороні-1 у строк до 31 грудня 2023 року грошові кошти у сумі в національній валюті еквівалентній 15000 доларів США, що на момент підписання даного договору складає 548529 гривень, згідно курсу встановленого НБУ 1 дол. США = 36,5686 грн. Розглядаючи аргументи сторін та даючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного: Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі\~й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України). Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. Отже, сторони, уклавши договір про поділ спільного майна подружжя, у добровільному порядку визначили для себе цивільні права та обов`язки, які є обов`язковими для виконання. За положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а статтею 599 цього Кодексу встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як було встановлено судом, [PERSON] свої зобов`язання, визначені п.7 Договору від 27.07.2023 року, не виконав та у строк до 31.12.2023 року грошові кошти не виплатив. Вказану обставину представник відповідача у судовому засіданні не заперечував. Однак, між сторонами виник спір щодо розміру грошових коштів, які підлягають виплаті [PERSON] . Зокрема, у наданих суду поясненнях, представник позивача вказував на те, що валютою зобов`язання є національна валюта. Проте, вважає, що за умовами зобов`язання сума грошових коштів, що підлягає виплаті, підлягає перерахунку за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду. \~ \~ \~ \~Наведені доводи представника позивача є помилковими та відхиляються судом з огляду на таке. Так, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання:\~«Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а\~також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)». У межах даного спору судом встановлено, що відповідно до договору про поділ спільного майна подружжя від 27.07.2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Макеєвою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №5400, відповідач зобов`язався виплатити позивачу грошові кошти у сумі в національній валюті, еквівалентній 15000 доларів США, що на момент підписання даного договору складає 548529 грн. 00 коп., згідно курсу встановленого НБУ 1,00 долар США дорівнює 136,5686 грн. (а.с.11). Відповідно до умов укладеного між сторонами договору суму зобов`язання визначено у національній валюті, в еквіваленті за обмінним курсом; 1,00 долар США дорівнює 36,5686 гривень на момент підписання даного договору. Зазначені положення договору відповідають положенням статті 533 ЦК України. Тому, враховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, суд приходить до переконливого висновку, що стягненню з відповідача у відповідності до вимог п.7 Договору підлягає грошова сума у розмірі 548529 гривень, оскільки предметом договору є саме ця сума, що еквівалентна 15000 доларів США, за встановленим сторонами обмінним курсом на день підписання договору 1,00 долар США = 36,5686 гривень, і саме таку суму грошових коштів відповідач зобов`язався виплатити. Посилання представника позивача на курс НБУ станом на день звернення до суду 01.07.2024 року 40,4542 грн. за 1,00 долар США є таким, що суперечить умовам укладеного сторонами договору. Зазначена позиція суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 листопада 2023 року у справі № 301/2052/18. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті\~625 ЦК України\~нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки\~виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується договором про поділ спільного майна подружжя від 27.07.2023 року. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Отже, у зв`язку з укладенням договору про поділ спільного майна подружжя між сторонами виникли цивільно-правові зобов`язання, які порушені відповідачем. На момент розгляду справи сума боргу перед позивачем становить 548529 гривень. Крім того, відповідач зобов`язаний повернути [PERSON] суму боргу разом із трьома процентами річних, які обраховані позивачем за період з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року, а саме за 182 дні прострочення виконання зобов`язання, що згідно проведеного судом розрахунку становить 8205 грн. 39 коп. Також, стягненню підлягають інфляційні втрати, які обраховані позивачем за період з 01.01.2024 року по 31.05.2024 року, а саме за 152 дні прострочення виконання зобов`язання, що згідно проведеного судом розрахунку становить 11055 грн. 92 коп. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга\~статті 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша\~статті 80 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга\~статті 80 ЦПК України). Стаття 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши надані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial