Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, зазначивши, що він [PERSON] перебував з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. 14 травня 2014 року між позивачем та відповідачем, було розірвано шлюб. 20 червня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про поділ майна подружжя, згідно якого повинен виплатити [PERSON] (на момент укладення договору [PERSON] грошову компенсацію за об`єкт незавершеного будівництва, який належить йому та є його приватною власністю у розмірі 50% вартості об`єкта, а саме 170000 (сто сімдесят тисяч) грн. (додаток 2). Частково позивач зобов`язання виконав, однак залишилася заборгованість. У зв`язку з цим, відповідачкою було подано позовну заяву про стягнення з нього заборгованості за договором про поділ майна подружжя. Зазначив, що під час судових розглядів [PERSON] було подано відповідь на відзив, у якій зазначено на третій сторінці - «майже всі витрати по будівництву двоповерхового будинку лягли на позивача (тобто на колишню дружину). Вартість витрат позивача перевищила 25000 $. На момент розлучення 14.05.2014 курс долара США становив майже 11 грн/дол., що в перерахунку витрати позивача склали 275000 грн.» і далі по тексту «Загальна сума понесених витрат позивача на проведення будівництва будинку в [ADDRESS] становить 292 320 грн.». Зазначив, що як виявилося відповідач заробила та приховала від нього 292 320 грн., оскільки на той час працювала продавчинею, а родину повністю забезпечував позивач особисто. Тобто відповідач мала можливість не витрачати власну заробітну плату, а накопичувати її. Звернув увагу суду, що відповідач по справі не вносила вказаних грошових коштів у будівництво будинку, він повністю збудований за позивача кошт у 2016 році. Жодного підтвердження того, що відповідач, його колишня дружина витратила 292 320 грн. на будинок немає і не може бути, тому що на той час ніякого будинку не було. Своїми висловами позивач лише довела те, що приховала від позивача спільно-нажиту грошову суму, яка підлягає розподілу. Просив позов задовольнити з цих підстав. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін. 22.07.2020 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позову просив відмовити, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість. Крім того, зазначав, що у 2001 році між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. У грудні 2003 року у шлюбі народилася спільна дочка [PERSON] . Подружжя проживало у квартирі батьків відповідача за адресою: [ADDRESS] , де ще проживало шість осіб і подружжя вирішило збудувати власний будинок у смт. Ворзель Київської області. За період з 2009 року по травень 2014 року у [ADDRESS] подружжям було збудовано двоповерховий будинок. Також зазначив, що збудований будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між дружиною та чоловіком в рівних частинах. З 2001 по 2014 рік позивач проживав у батьків відповідача, при цьому за 13 років не сплачував комунальні платежі та вартість за проживання (найм) квартири, що підтверджується поясненнями [PERSON] (мати відповідача), оригінал пояснювальної записки знаходиться в матеріалах справи № 757/55696/17-ц. Відповідач для будівництва будинку використала всі власні заощадження та кошти, які дали її батьки та знайомі для підготовки проектної документації, отримання дозвільних документів, закупівлю будівельних матеріалів на будівництво першого та другого поверхів, укладення даху (покрівельні роботи) та оплату робіт найманих працівників по будівництву будинку. За період спільного проживання з 2001 року по 2014 рік позивач постійно приховував кошти (заробітну плату) від відповідача, що стало підставою для розірвання шлюбу. У зв`язку з чим, 20.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про поділ майна подружжя, ініціатором підписання якого був саме позивач. Згідно п. З Договору спільне майно подружжя, а саме: незавершене будівництво - житлового будинку (двохповерховий будинок у [ADDRESS] ) вартість даного будинку (за згодою сторін) становила 340 000,00 грн. Відповідно до п. 4 та п. 5 Договору за взаємною згодою сторін за даним договором об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок залишився у власності [PERSON] , при цьому останній зобов`язується сплатити грошову компенсацію, що становить 50% вартості об`єкта на користь [PERSON] у розмірі 170 000,00 грн. (Сто сімдесят тисяч гривень) рівними платежами у розмірі 2362,00 грн. до 15-го числа кожного місяця починаючи з моменту укладення даного договору протягом 6 (Шести) років, (72-х місяців) тобто до червня 2020 року. У зв`язку з систематичним невиконанням умов даного договору [PERSON] у вересні 2017 року змушена була звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості по даному Договору у зв`язку з грубим порушенням умов Договору. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2018 по справі № 757/55696/17-ц позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, та стягнуто з [PERSON] заборгованість по Договору про поділ майна подружжя у розмірі 16 534,00 грн., з липня 2017 року по січень 2018 рік (за шість місяців) та додаткові витрати на правову допомогу та штрафи у розмірі 4 276,54 грн. Тобто, рішенням Печерського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили встановлено, що [PERSON] позичала кошти у своїх рідних та знайомих ( [PERSON] та [PERSON] ) для будівництва спільного будинку у [ADDRESS] у розмірі понад 10 000$ (десять тисяч) доларів США і про це позивач ( [PERSON] ) знав. Після розірвання шлюбу з 14.05.2014 всі витрати по поверненню 10 000$ лягли на плечі відповідача, якій довелося самостійно повертати борги. Позивач порушив умови договору про поділ майна подружжя та не виплатив [PERSON] в повному обсязі половину вартості даного майна. Також зазначив, що позивач не надав суду доказів, що заробітна плата відповідача становить 292 320 грн. У період з грудня 2003 року по 2008 рік відповідач знаходилась у декретній відпустці по догляду за дитиною і доходи не отримувала, а позивач отримував доходи, які приховував від сім`ї, які і підлягають поділу як спільно-нажите майно подружжя. Зазначив, що підписуючи Договір про поділ майна подружжя від 20.06.2014 року сторони добровільно вирішили питання про поділ спільно - нажитого майна подружжя, умови якого порушує саме позивач ( [PERSON] )., який систематично ухиляється від виплати грошової компенсації по даному договору. Також звернув увагу суду, що на момент укладення договору про поділ майна подружжя житловий будинок (об`єкт незавершенного будівництва) перебував на стадії будівництва, а технічна документація на стадії розробки, тобто даний будинок не був зареєстрований у встановлений законом порядку у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У пункті 4 Договору зазначено, що за взаємною згодою сторін за даним договором об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] залишається у власності [PERSON] при умові, що останній зобов`язується сплатити грошову компенсацію, що становить 50% вартості об`єкта на користь Позивача ( [PERSON] ) у розмірі 170 000,00 грн. Згідно п. 5 Договору Позивач щомісяця до 15-числа повинен виплачувати відповідачу грошову компенсацію у розмірі 2362,00 грн. на банківський рахунок, який зазначений у договорі. Позивач не сплатив грошової компенсації передбаченої умовами Договору, у зв`язку з чим відповідач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав (відповідні рішення суду, які набрали законної сили додаються до даного відзиву). Водночас, позивач звернувся до суду про поділ спільно-нажитого майна подружжя у січні 2020 року майже через 6 (шість) років після розлучення та укладення Договору про поділ майна подружжя, тим самим пропустив строк позовної давності, у зв`язку з чим просив застосувати строк позовної давності та закрити провадження по даній справі №760/781/20. Просив провести розподіл витрати на правову допомогу надану [PERSON] адвокатом Циба В.К. за представництво інтересів відповідача в суді та підготовку процесуальних документів в сумі 3000,00 грн. 29.07.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому просив відхилити відзив у зв`язку з порушенням строків на подання відзиву на позовну заяву та позов задовольнити. 21.01.2021 до суду від представника відповідача надійшли заперечення, в яких останній підтримав раніше поданий відзив на позовну заяву, просив застосувати строк позовної давності та закрити провадження по даній справі, у задоволенні позовних вимог [PERSON] а до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 40 222,00 грн. відмовити в повному обсязі, провести розподіл судових витрат та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу надану адвокатом Циба В.К. за представництво інтересів відповідача в суді та підготовку процесуальних документів в сумі 3000,00 грн. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи та надані до суду докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом, [PERSON] перебував з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 2001 року. 14 травн 2014 року шлюб сторін було розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва. В шлюбі у них народилася донька - [PERSON] [INFO] . 20 червня 2014 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір про поділ майна подружжя. Згідно п.3 Договору спільне майно подружжя, а саме: незавершене будівництво - житлового будинку (двохповерховий будинок у [ADDRESS] ) вартість даного будинку (за згодою сторін) становила 340 000,00 грн. Відповідно до п. 4 та п. 5 Договору за взаємною згодою сторін за даним договором об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок залишився у власності [PERSON] , при цьому останній зобов`язується сплатити грошову компенсацію, що становить 50% вартості об`єкта на користь [PERSON] у розмірі 170 000,00 грн. рівними платежами у розмірі 2362,00 грн. до 15-го числа кожного місяця починаючи з моменту укладення даного договору протягом 6 (Шести) років, (72-х місяців) тобто до червня 2020 року. Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначає, що позивачка приховала спільно-нажиту грошову суму у розмірі 292 320 грн., зазначивши про це у відповіді на відзив, поданій під час судового розгляду. На що суд зазначає наступне. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. З аналізу зазначених положень вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю. Крім того, суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом. В Рішенні Конституційного суду України № 11-рп/2012 зазначається, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст.55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. Тобто, суд конституційної юрисдикції тлумачить даний принцип, як принцип, який дає змогу усім учасникам реалізувати свої процесуальні права. З цього випливає, що право на доступ до суду, в тому числі право на захист порушених чи оспорюваних прав та їх захист судом має не лише відповідач, а й позивач, який звернувся до суду за захистом і таке право йому гарантоване законом. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. З врахуванням вищевикладеного суд зазначає, що відповідь на відзив, як підтвердження наявності у відповідачки вказаної суми не є належним доказом. Тобто позивачем не доведено, що відповідачка мала кошти у розмірі 292 320 грн., тому суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову.

Outcome: dismissed