Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Акціонерне товариство «Правекс Банк», про визнання майна особистою приватною власністю, спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна. На обґрунтування вимог позивач зазначає, 26 лютого 2005 року між [PERSON] (надалі-позивач) та [PERSON] (надалі-відповідач) було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації актів цивільного стану зроблено актовий запис № 55. У шлюбі позивачем, за договором купівлі-продажу від 21 березня 2019 року, було куплено квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,4кв.м., житловою площею 29,3кв.м. Право власності зареєстровано за позивачем, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.03.2019 року, індексний номер витягу 160460911. Згідно умов цього Договору, продаж квартири здійснюється за 854 400,00грн. Зазначила, що рішенням Ірпінського міського суду від 25 березня 2024 року у справі № 367/1376/24 шлюб між сторонами було розірвано, змінено прізвище позивача з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішення набрало законної сили 25.04.2024 року. Вказала, що вищевказана квартира була куплена позивачем за кредитні кошти, що підтверджується Договором з АТ КБ «Приватбанк» про іпотечний кредит від 21 березня 2019 року № KRH0GB0000000001, згідно умов якого позивач отримала у банка грошові кошти у сумі 790 320,00 грн (сімсот дев`яносто тисяч триста двадцять гривень 00 копійок).Таким чином, залученими кредитними коштами була сума 790 320,00 грн., а власними - 64 080,00 грн. Також зазначила, що 28 жовтня 2020 року кредит був оплачений, що підтверджується платіжним дорученням від 28.10. 2020 року № 01 за рахунок перекредитування за Договором № 065 RPUA203020001 від 28 жовтня 2020 року: укладеним позивачем з AT «Правекс Банк» на суму 545 000,00 грн. Згідно довідки № IRP-50.4/343 AT «Правекс Банк» за позивачем відсутні залишки та заборгованість за поточним рахунком у гривні в АТ «ПУМБ». Вказала, що за місяць до купівлі квартири, на підставі договору купівлі-продажу від 21 лютого 2019 року, позивач продала свою власну квартиру що належала їй на праві особистої приватної власності за 120 400,00 грн. (сто двадцять тисяч чотириста грн.00 кой.). Ці грошові кошти були направлені на купівлю квартири та внесені, як первинний платіж 20 березня 2019 року і входять до складу 213 600,00 грн., внесеними готівкою на рахунок АТ КБ «Приватбанк» згідно платіжної інструкції ICKTJ3200MKWG.1. Таким чином, позивач вважає, що нерухоме майно повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя та поділено на частки, що є рівними: 86/100 частин спільно набутої у сумісну власність кватири слід поділити порівну між позивачем та відповідачем, що становитиме 43/100 частин квартири кожному. Зазначила також, що для повернення кредитних коштів АТ КБ «Приватбанк», позивачем було отримано кредит в AT «Правекс Банк» на суму 545 000,00 грн. В подальшому на погашення цього кредиту були направлені спільні кошти подружжя. Після розірвання шлюбу, позивач погасила останній платіж по кредиту і відсотках за ним на суму 190 285,00 грн. Вказана обставина підтверджується квитанцією до платіжної інструкцій на переказ готівки № FJB2420719854746 від 25 липня 2024 року та платіжними інструкціями від 26 липня 2024 року на суму 2 352,30 грн - погашення відсотків згідно договору № 065RPUA203020001 від 28.10.2020 року та від 26 липня 2024 року на суму 187 679, 18 грн. згідно договору № 065RPUA203020001 від 28.10.2020 року. В зв`язку з чим, позивач просить суд визнати 14/100 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. особистою приватною власністю [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ); визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , наступне майно: 86/100 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м.; кредитний борг у розмірі 190 285,00 грн. (сто дев`яносто тисяч двісті вісімдесят п`ять грн.00 коп). В порядку поділу майна: - визнати за [PERSON] право власності на 43/100 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м.; - визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) право власності на 43/100 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м.. Стягнути з [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) 95 143,00 грн. ( дев`яносто п`ять тисяч сто сорок три грн. 00 коп.), та понесені судові витрати. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відповідь на відзив. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Представник позивача - адвокат Білошапка О.В. подала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи без її участі, та вказала що сторона позивача приймає заяву про визнання позову та відмовляється від позовних вимог в частині стягнення з відповідача коштів у сумі 95\~143,00грн та судового збору. Відповідач будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Через канцелярія суду подавав заяву, в якій зазначив, що позов [PERSON] про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, особистої приватної власнсоті та її поділу визнає в повному обсязі та просив проводити розгляд справи без його участі. Представник акціонерного товариство «Правекс Банк» у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином та завчасно. Причини неявки не повідомив, клопотань/заяв не надходило. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5\~ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази, вивчивши надані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 26 лютого 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Тернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів 26 лютого 2005 року зроблено відповідний актовий запис за №55, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] .(а.с.13) Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 березня 2024 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 26 лютого 2005 року Тернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №55; після розірвання шлюбу відновлено відповідачу [PERSON] дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Рішення набрало законної сили 25.04.2024.(а.с.15-16) Встановлено, що 21 лютого 2019 року, позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.02.2019, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області та зареєстрованого в реєстрі за №216, продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за 120 400,00 грн (сто двадцять тисяч чотириста грн.00 коп.), які отримані Продавцем від Покупця під час оформлення договору шляхом безготівкового розрахунку згідно платіжного доручення №306407 від 21.02.2019року ПАТ «БАНК ВОСТОК».(а.с.38-41) Також встановлено, що 21 березня 2019 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір про іпотечний кредит № KRH0GB0000000001, згідно умов якого позивач отримала у грошові кошти у сумі 790 320,00 грн (сімсот дев`яносто тисяч триста двадцять гривень 00 копійок) у вигляді не відновлювальної кредитної лінії на цілі придбання нерухомості у сумі 640 800,00 гривень та сплату страхових платежів у сумі 149 520,00 гривень.(а.с.24-30) Згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.03.2019, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 64,4кв.м., житловою площею 29,3кв.м.(а.с.36) Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.03.2019 [PERSON] (перебуваючи у шлюбі) набула у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 64,4кв.м., житловою площею 29,3кв.м.(а.с.35) Згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.03.2019, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 64,4кв.м., житловою площею 29,3кв.м.(а.с.36) Згідно з платіжною інструкцією № ICKTJ03200MKWG.1 від 20 березня 2019 року, позивачем було сплачено на відповідний розрахунковий рахунок початковий платіж на погашення кредитних коштів в розмірі 213 600,00 грн.(а.с.31) Відповідно до довідки № IRP-50.4/343 від 23.10.2020 за позивачем відсутні ліміт кредитування та заборгованість за поточним рахунком у гривні в АТ «ПУМБ»/ (а.с.37) Відповідачем не заперечується той факт, що вказані грошові кошти були направлені на купівлю квартири згідно договору про іпотечний кредит № KRH0GB0000000001, та внесені як первинний платіж 20 березня 2019 року готівкою на рахунок АТ КБ «Приватбанк» згідно платіжної інструкції ICKTJ3200MKWG.1. Також встановлено, та визнається відповідачем, що з метою повернення кредитних коштів АТ КБ «Приватбанк», між [PERSON] та AT «Правекс Банк» укладено договір та отримано кредит на суму 545 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №01 від 2810.2020.(а.с.45-58) Позивач погасила кредит на суму 190 285,00 грн і відсотки за ним, що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № FJB2420719854746 від 25 липня 2024 року, платіжною інструкцією від 25 липня 2024 року на суму 2 352,30 грн (погашення відсотків згідно договору № 065RPUA203020001 від 28.10.2020 року) та платіжною інструкцією від 25 липня 2024 року на суму 187 679, 18 грн. (погашення заборгованості згідно договору № 065RPUA203020001 від 28.10.2020 року).(а.с.59-61) Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначенихЗемельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором купівлі-продажу, одержані в порядку спадкування, тощо. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу. Тобто у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Тобто, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження 14-325цс18). Отже, слід зауважити, що задля визнання майна особистою власністю подружжя, таке майно має бути придбаним одним із подружжя під час перебування у шлюбі за рахунок особистих коштів, які є об`єктом роздільної власності подружжя. Таким чином право роздільної власності подружжя виникає шляхом трансформації одного об`єкта цієї власності в інший. Як встановлено судом, та не заперечується відповідачем, що 14/100 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,4кв.м., житловою площею 29,3кв.м. є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки позивач внесла в купівлю спірної квартири 120 400,00 грн. (сто двадцять тисяч чотириста грн. 00 коп.) особистих коштів, отриманих нею від продажу квартири, набутої у приватну власність до укладення шлюбу із відповідачем, тобто до 26 лютого 2005 року. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільний кодексу України (далі ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За змістом ст.60 Сімейного кодексу України (далі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) доходу Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. За приписами положень ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 16.01.2023 року в справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22)). Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Боргові зобов`язання, що виникли за договором, укладеним в інтересах сім`ї, повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Відповідна позиція знайшла своє відображення ще в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Так, в п. 24 Постанови, вказано, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У постанові Верховного Суду від 9 січня 2020 року у справі № 367/7110/14 зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя. Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18). Так, в постанові ВС від 19.05.2022 року у справі № 203/284/17, висвітлена наступна позиція: «якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, вони повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя». «Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними» (Постанова ВС від 12.05.2022 року у справі № 727/11406/17). З огляду на викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що спірне майно, набуте подружжям за час шлюбу і за кошти, які отримані за договорами кредиту, які використано в інтересах сім`ї, а саме: 86/100 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. та кредитний борг у розмірі 190 285,00 грн. підлягають поділу між сторонами у рівних частинах. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, оскільки, спірне майно набуте сторонами під час шлюбу, дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, суд визнає об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , наступне майно: 86/100 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м.; кредитний борг у розмірі 190 285,00 грн. (сто дев`яносто тисяч двісті вісімдесят п`ять грн.00 коп). Разом з тим, в квартирі розташованої за адресою: [ADDRESS] , враховуючи вкладені особисті кошти позивача у розмірі 120\~400,00 грн. та спільні кошти подружжя, частки сторін розподіляються наступним чином: визнати за [PERSON] особистою приватною власністю 14/100 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., та право власності на 43/100 частин у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя; визнати за [PERSON] , право власності на 43/100 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя. З врахуванням закріплених у статті 3 Цивільного кодексу України засад справедливості, добросовісності та розумності, аналізуючи фактичні обставини справи, позицію сторін щодо способу поділу майна, надані суду докази, які суд вважає достатніми та належними, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, разом з тим, обставини справи відповідачем визнаються в повному обсязі, а тому суд приходить до висновку що вимоги позивача щодо визнання майна особистою приватною власністю, спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна в розмірі підлягають задоволенню. Запропонований поділ є об`єктивним, справедливим, та не порушує права жодної зі сторін. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд не вирішує питання стягнення судового збору з відповідача, оскільки в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про відмову від вимог в частині стягнення судового збору на користь позивача.

Outcome: approved