Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

У січні 2022 року позивачка звернулась до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 липня 2009 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. У період шлюбу, а саме 22 січня 2011 року, відповідач [PERSON] за спільні кошти подружжя придбав у [PERSON] земельну ділянку (кадастровий номер 3221055500:02:029:0009) та 1/2 частину житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У жовтні 2020 року між нею (позивачкою) та відповідачем було фактично припинено спільне проживання та шлюбні відносини, внаслідок чого відповідачем було подано до суду позов про розірвання шлюбу та, відповідно, постало питання поділу спільного майна подружжя. У процесі спроб мирно врегулювати спір відповідач запропонував підписати договір поділу майна подружжя, з якого їй (позивачці) стало відомо, що 22 січня 2011 року було укладено не договори купівлі-продажу вказаних земельної ділянки та частини будинку, а договори дарування. Одночасно відповідачем було заявлено про неможливість поділу вказаного нерухомого майна з огляду на набуття права власності на таке майно в порядку дарування. У подальшому, при перевірці документів, які залишив відповідач після припинення спільного проживання, позивачем було виявлено копії договорів дарування та оригінал розписки [PERSON] , з якої вбачається, що остання отримала від відповідача повний розрахунок за придбання частини вказаного будинку та зобов`язалася компенсувати матеріальний збиток у розмірі 40 000 доларів США. Одночасно позивач зауважила, що відповідачі не є родичами та не були знайомі до моменту укладення спірних договорів. Враховуючи наведене, позивач вважає, що спірні договори дарування є удаваними правочинами, що приховують інші правочини, а саме договори купівлі-продажу. Позивач не була стороною договору дарування, згоди на оформлення даних договорів не надавала, в процедуру оформлення купівлі нерухомості не вникала. У шлюбі між нею (позивачкою) та відповідачем були довірливі стосунки, а тому у позивача були відсутні підстави вважати про можливі наміри відповідача здійснити порушення її прав. Тому про факт укладення оскаржуваних договорів дарування та, відповідно, порушення її прав відповідачем, їй (позивачці) стало відомо лише після ініціювання у 2021 році відповідачем розірвання шлюбу. Тому, просила суд визнати договори дарування земельної ділянки (кадастровий номер 3221055500:02:029:0009) та 1/2 частки житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , укладені між відповідачем та [PERSON] та посвідчені 22 січня 2011 року приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області Королем Р.А. за реєстровими № 92, 93, договорами купівлі-продажу; в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна. 06 вересня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача [PERSON] -\~адвокат Ткачук В.В. просив в задоволенні позову відмовити та застосувати строки позовної давності, в обґрунтування зазначив, що 22 січня 2011 року у приватного нотаріуса були укладені договори, відповідно до яких [PERSON] подарувала земельну ділянку та частку житлового будинку [PERSON] . Сторони договорів об`єднували дружні та партнерські стосунки. Відповідно до договорів сторони підтвердили, що правочин не носить уявного та удаваного правочину. Позивачка була присутня у нотаріуса під час укладення сторонами оскаржуваних договорів та була обізнана щодо їх умов. [PERSON] не надавав [PERSON] жодних коштів за відчуження нерухомого майна. При укладенні оспорюваних договорів у [PERSON] не вистачило коштів на оплату послуг нотаріуса, тому [PERSON] позичила такі кошти [PERSON] . Одразу після укладення договорів, сторони поїхали додому до [PERSON] , де останній повернув борг [PERSON] за послуги нотаріуса. Одночасно [PERSON] зазначив, що він збирається проводити реконструкцію будинку і побоюється, щоб дарувальниця не передумала після її завершення. У зв`язку із чим [PERSON] вирішила написати відповідну гарантію у вигляді розписки. 15 вересня 2022 року від представника [PERSON] - \~адвоката Шаповалова В.М. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого він просив в задоволенні позову відмовити та застосувати строки позовної давності, в обґрунтування зазначив, що 22 січня 2011 року [PERSON] дійсно подарувала [PERSON] земельну ділянку та частку житлового будинку. Договори укладалися у присутності дружини [PERSON] \~ [PERSON] . Жодних коштів за відчуження вказаного нерухомого майна вона не отримувала, за виключенням коштів повернутих їй за оплату послуг нотаріуса, про що вказано у розписці. У вказаній розписці, у зв`язку із тим, що [PERSON] збирався проводити капітальний ремонт подарованого будинку, на його прохання, вона надала додаткові гарантії дотримання нею умов договору. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Котлубовська І.В. у судовому засіданні позов підтримала та викладене підтвердила. Додатково зауважила, що до початку 2022 року позивачка не знала, що маються договори дарування, а не договори купівлі-продажу, вона навіть не була присутня під час їх підписання. Вона знала, що дана нерухомість була придбана за 40\~000 тисяч доларів. З 2011 року позивачка не цікавилась, яким чином були укладені вказані договори, оскільки між нею та відповідачем були хороші подружні та довірливі відносини. В сіма питаннями щодо придбання будинку займався відповідач, укладених договорів їй не показував і вона не мала доступу до них, так як відповідач був бізнесменом, авторитарною людиною та вважав, що то лише його справи. В спірному будинку сторони не проживали взагалі, будинок використовувався під дачу. Лише в 2021 році позивачка від відповідача дізналась, що вказане майно було набуте на підставі договорів дарування, та на початку 2022 року, після припинення їх спільного з відповідачем проживання, вона отримала доступ до його кімнати та знайшла там копії оспорюваних договорів та оригінал розписки. Тому просила визнати поважними причини пропуску строку позовної давності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що з 25 липня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року було розірвано /т.1 а.с. 11, 88-89/. У період шлюбу, а саме 22 січня 2011 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори дарування земельної ділянки (кадастровий номер 3221055500:02:029:0009) та 1/2 частки житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , посвідчені приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області Королем Р.А., зареєстровані в реєстрі за № 92, 93. Відповідно до умов договорів [PERSON] прийняв в дар вказане нерухоме майно і набув право власності на відповідні об`єкти нерухомості /т.1 а.с. 4, 5-6/. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що вказані договори дарування є удаваними правочинами, що приховують інші правочини, а саме договори купівлі-продажу. Згідно письмової розписки від 22 січня 2011 року, складеної [PERSON] , остання отримала від [PERSON] повний розрахунок за укладений правочин щодо частки будинку [ADDRESS] , якщо правочин буде мати зворотній бік, [PERSON] зобов`язалась компенсувати моральну та матеріальну шкоду у сумі 40\~000 доларів США /т.1 а.с.10/. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (стаття 235 ЦК України). У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що встановлені судом обставини та досліджені докази, зокрема, розписка [PERSON] , підтверджують волю [PERSON] та [PERSON] саме на укладення договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна, про що свідчить доведеність відплатності зазначених договорів. Укладаючи 22 січня 2011 року спірні договори дарування, сторони усвідомлювали, що укладають інші договори, а саме договори купівлі продажу, приховуючи при цьому оплатність здійснених правочинів, оскільки дійсна спрямованість волі сторін була направлена на укладення договорів купівлі-продажу, а не договорів дарування. А отже оспрювані договори є удаваними правочинами, оскільки [PERSON] не передавала безоплатно (не дарувала) [PERSON] належне їй нерухоме майно, а здійснила його відчуження за 40 000 доларів США, про що склала відповідну розписку на ім`я [PERSON] . Крім того, у розписці сторони передбачили наслідки повернення [PERSON] грошових коштів [PERSON] у разі повороту умов укладених між нимим правочинів. Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Суд вважає, що позивач надала належні і допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування, що підтверджується доказами у їх сукупності саме укладення між сторонами договорів купівлі продажу нерухомого майна, а також позивачем доведено, що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними правочинами (договорами дарування), що чітко убачається із складеної [PERSON] . [PERSON] розписки, у якій вона вказує на те, що отримала від [PERSON] повний розрахунок за укладену угоду по частки будинку в [ADDRESS] , та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , визнавши оспорювані правочини удаваним, та встановивши, що між [PERSON] та [PERSON] фактично було укладено договори купівлі-продажу. Таким чином доведеним є, що укладаючи договори дарування земельної ділянки та частки житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , волевиявлення сторін договору - [PERSON] та [PERSON] було спрямоване на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором дарування, тобто сторони мали намір приховати під укладеними договорами дарування договори купівлі продажу нерухомого майна з метою настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договорами купівлі продажу. Зазначене повністю підтверджується розпискою продавця покупцю з передбаченими наслідками. Суд вважає, що такі дії [PERSON] були вчинені з метою позбавлення прав позивача на належну їй за законом частку у спірному майні, яке у разі його придбання за договором купівлі- продажу має статус спільного майна подружжя та підлягає поділу. Суд враховує, що позивач довела чим саме порушуються її права внаслідок укладення спірних договорів дарування від 22 січня 2011 року, адже їх предметом є набуття відповідачем права власності на нерухоме майно: земельноу ділянку та частки житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , яке внаслідок укладення договору купівлі-продажу є спільним сумісним майном подружжя, на що позивач посилалася у позові. Такі обставини не спростовані стороною відповідача. Твердження [PERSON] про недоведеність існування у подружжя грошових коштів у розмірір 40 000 доларів для придбання нерухомого майна суд оцінює критично, оскільки відповідачем не спростовано зазначеного у розписці [PERSON] про отримання нею повного розрахунку по угоді та не надано суду доказів відсутності у подружжя таких коштів. Посилання відповідача [PERSON] на те, що у розписці [PERSON] зазначила про отримання від нього коштів сплачених нею за оформлення договорів дарування, а не вартості отриманого ним майна, посилання на те, що [PERSON] зобов`язалась компенсувати йому матеріальну та моральну шкоду у сумі 40 000 доларів США у випадку якщо угода буде мати зворотній хід, а він на той час вже виконає ремонт у будинку, тобто вона зобов`язалась відшкодувати йому моральну та матеріальну шкоду за виконаний ремонт, який він збирався проводити у отриманому у дар будинку колегія суддів оцінює також критично. Суд вважає, що такими поясненнями відповідач намагається уникнути розподілу з позивачкою спірного майна, оскільки зі змісту розписки чітко вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] повний розрахунок за проведену угоду та про відшкодування вартості можливого ремонту в розписці не зазначено. Таким чином, позивачем доведено належними і допустимими доказами, а відповідачами не спростовано, що між сторонами правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування земельної ділянки та частки будинку, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними договорами даруваня, що сторони приховали укладення між ними договорів купівлі продажу нерухомого майна, в тому числі позивач надала суду докази того, що покупець [PERSON] сплатив продавцю [PERSON] грошові кошти за придбання земельної ділянки та частки житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] , про що заявив представник відповідача [PERSON] адвокат Ткачук В.В., суд зважає на таке. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Разом із тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Частиною п`ятою статті 267 ЦК України визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18. Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 дійшов правового висновку про те, що порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду погодилася з правовим висновком, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Отже, перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права. Як зазначила представник позивачки - [PERSON] в судовому засіданні, позивачка дізналася про порушення своїх прав після перевірки документів (копій договорів дарування та оригіналу розписки [PERSON] ) на початку 2022 року, коли отримала доступ до кімнати відповідача [PERSON] , до цього можливості ознайомитися із цими документами й дізнатися про порушення своїх прав не мала, з відповідачем у них були довірливі відносини, а тому вона була впевнена, що було укладено договори купівлі-продажу майна, як їй повідомив відповідач відразу після придбання цього майна. Будь-яких доказів, які підтверджували, що позивачка про порушення свого права могла довідатись раніше, відповідачами суду не надано. За таких обставин суд вважає, що позивачкою [PERSON] строк позовної давності пропущено з поважних причин, а тому визнає за необхідне застосувати частину п`яту статті 267 ЦК України, відповідно до якої, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивачка пов`язує порушення її прав із невизнанням відповідачем [PERSON] вказаного нерухомого майна об`єктом права спільної власності подружжя, про що останнім повідомлено позивача після ініціювання у 2021 році розірвання шлюбу під час спроб мирно врегулювати питання поділу майна. Згідно зі\~статті 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Статтею 60 СК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до\~статті 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Таким чином, враховуючи те, що земельна ділянка (кадастровий номер 3221055500:02:029:0009) та 1/2 частка житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , набуті подружжям у власність за час шлюбу, то таке майно, в силу\~статті 60 СК України, належить позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] як чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, а відтак є їхнім спільним сумісним майном. Частиною першою\~статті 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так як підстав для відступлення від рівності часток не вбачається, то суд вважає, що частки сторін в їх спільному майні є рівними. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на частину земельної ділянки кадастровий номер 3221055500:02:029:0009 та на частку житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved