Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

12 липня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Підволочиського районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком. Позовні вимоги мотивує тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28 травня 2016 року, від шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що у сторін як подружжя відсутні спільні інтереси та взаєморозуміння, вони мають різні погляди на життя на даний момент вони не підтримують шлюбних відносин, сім`я фактично не існує, продовження подружнього життя неможливе, недоцільне та суперечить інтересам позивача. Крім того позивач вважає, що малолітні діти мають проживати разом з ним, оскільки він має можливість забезпечити належне їх утримання та піклування про них. Ухвалою судді Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17 липня 2024 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 30 липня 2024 року від позивача на адресу суду надійшла заява про прийняття до розгляду додаткових позовних вимог, згідно змісту якої позивач просив суд прийняти до розгляду додаткові позовні вимоги та позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачка тривалий час не виконує своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, про їх догляд, не створює умов для навчання сина та духовного розвитку дітей. Відповідачка зовсім не цікавиться ні станом здоров`я, ні матеріальним забезпеченням своїх дітей, ні їх доглядом. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30 липня 2024 року, заяву позивача про додаткові позовні вимоги було прийнято до розгляду. У підготовче засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву в якій просив справу розглядати за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити . Відповідачка в призначене підготовче засідання не з`явилась, подала до суду заяву, згідно змісту якої відносно позовних вимог, з урахуванням уточнених позовних вимог вона не заперечує, просить заявлені вимоги задовольнити, справу просила розглядати за її відсутності. Крім того відповідачка подала до суду копію нотаріально засвідченої заяви, в якій не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , справу просила розглядати без її участі, з позовними вимогами згодна. Справжність підпису [PERSON] у даній заяві засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Матійчик А.В. Представниця третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Підволочиської селищної ради у підготовче засідання не з`явилась, подала до суду висновки органів опіки та піклування та заяву, згідно змісту якої просила розгляд справи проводити за її відсутності. Враховуючи, що в підготовче засідання учасники судового розгляду не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України суд розглядає справу без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 28 травня 2016 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 28 травня 2016 року, про що складено відповідний актовий запис №688, місце державної реєстрації: Тернопільський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 01 грудня 2016 року Виконавчим комітетом Підволочиської селищної ради Підволочиського району Тернопільської області, [PERSON] народилась [INFO] у м. Тернопіль, про що зроблено відповідний актовий запис за №39. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 27 квітня 2022 року Підволочиським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), [PERSON] народилась [INFO] у м. Тернопіль, про що зроблено відповідний актовий запис за №53. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . Згідно акту обстеження від 09 липня 2024 року, [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . Разом з ним проживають його неповнолітні доньки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З опиту сусідів стало відомо, що батько [PERSON] виховує дітей сам. Мати участі у вихованні дітей не приймає. Згідно характеристики №55/01-33 від 09 липня 2024 року, [PERSON] , яка видана Підволочиським ліцеєм Підволочиської селищної ради Тернопільської області, вихованням дитини займається батько [PERSON] , який докладає максимум зусиль для успішного навчання, відвідування позакласних навчальних закладів, гармонійного та всестороннього розвитку доньки. Батько завжди спілкується з вчителями, та класним керівником. Мати жодного разу не телефонувала до класного кервіника, не цікавилась шкільним життям дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Підволочиської селищної ради про доцільність визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] та відповідність його інтересам дитини затвердженого рішенням Виконавчого комітету Підволочиської селищної ради Тернопільської області №213 від 09 серпня 2024 року, орган опіки та піклування селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , що відповідає інтересам дітей. Згідно висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та відповідність його інтересам дітей, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Підволочиської селищної ради Тернопільської області №247 від 10 вересня 2024 року, малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають з батьком [PERSON] . Мати малолітніх, [PERSON] з дітьми не проживає, не виявляє бажання брати участь у вихованні дітей. Всі обов`язки щодо виховання, утримання дітей виконує батько. Поведінку матері можна розцінювати як ухилення матері від обов`язків з виховання дитини, закріплених ч.ч.1-3 ст.150 Сімейного кодексу України. Орган опіки та піклування Підволочиської селищної ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що відповідає інтересам дітей. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст.55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.3 та ч.4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.ст.104,105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що проголошена Конституцією України (254к/96-ВР) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що подружні відносини між сторонами не склались, вони проживають окремо, шлюбні відносини між ними припинено. Позивач підтримав заявлені позовні вимоги про розірвання шлюбу, про що свідчить її заява. Відповідачка позов визнала. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» (далі - Постанова ВСУ) ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.15 вказаної Постанови ВСУ позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Конвенцією про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3). Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9). Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. З досліджених судом доказів, підтверджується свідоме нехтування відповідачкою своїх батьківських обов`язків відносно малолітніх доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , ухилення нею від виховання дітей, піклування про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, дозвілля. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітніх доньок. Оскільки відповідачка [PERSON] на думку суду не може позитивно впливати на виховання та розвиток дітей, свідомо самоусунулася від прийняття участі в їх житті та спілкуванні з ними. Зв`язків з дітьми не підтримує, не цікавиться їх вихованням та навчанням. Крім того відповідачка позов визнана повіністю, просила задовольнити заявлені позовні вимоги. Ці обставини свідчать про невиконання відповідачкою батьківських обов`язків, закріплених частинами 1-3 статті 150 Сімейного кодексу України. Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідачка виконує свої обов`язки щодо виховання дітей або які б свідчили про поважність причин невиконання нею своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітніх дітей. Оцінюючи викладені обставини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав, суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на утримання дитини. Враховуючи дані положення законодавства, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з ч.1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Розмір аліментів судом встановлюється згідно з вимогами закону, з врахуванням суті позовних вимог матеріального становища сторін, наданих доказів, визнання відповідачем позову. З огляду на наведене, враховуючи рівний обов`язок батьків щодо утримання дитини, виходячи із зазначених у статті 3 ЦК України засад розумності, справедливості і добросовісності цивільного законодавства, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання двох дітей у розмірі однієї третини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення старшою дитиною повноліття. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частинами 1, 2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі N 6-1945цс17). При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. У теперішній час, мешкаючи з батьком, неповнолітні, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишаються проживати у звичному для них середовищі. Батько піклується про фізичне та духовне виховання доньок, матір проживає окремо від дітей, позовні вимоги визнала. Таким чином, суд, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дітей, розвитку дітей в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а також фактичне місце проживання дітей з батьком, приходить до висновку про можливість задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача, таким чином з відповідачки на користь позивача та держави слід стягнути сплачений позивачем судовий збір відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved