Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній\~власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. (ч.1, п. а ч.2 ст.83 ЗК України). Дніпровська міська рада, в силу положень ст.83 ЗК України, є власником земельної ділянки [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України). \~Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України). \~Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Щодо позовних\~вимог про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації суд зазначає наступне. У даній справі судом встановлено, що земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] належить до земель комунальної власності, не передана жодній юридичній та/або фізичній особі у користування. Однак, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2014 у справі № 200/7923/16-ц визнано право власності [PERSON] на приміщення магазинів літ.А-1, загальною площею 36,0 кв.м., основною площею 24,2 кв.м., літ.Б-1, загальною площею 4,3 кв.м., основною площею 4,3 кв.м., літ.В-1, загальною площею 4,7 кв.м., основною площею 4,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Визнано право власності таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом без додаткових актів введення об`єкта в експлуатацію.\~ Позивачем за первісним позовом у даній справі був [PERSON] , який звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів. У червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності. Підставою для звернення до суду з позовом до [PERSON] [PERSON] зазначав те, що 09 вересня 2013 року між ним та\~ [PERSON] \~укладено договір №09/09 щодо реєстрації права власності\~останнього\~на магазини, літ.А-1, загальною площею 36,0 кв.м., основною площею-24,2 кв.м., літ.Б-1, загальною площею 4,3 кв.м., основною площею-4,3 кв.м., літ.В-1, загальною площею 4,7 кв.м., основною площею-4,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] .\~Згідно умов договору\~ [PERSON] \~зобов`язався на протязі 30 банківських днів з моменту підписання Договору сплатити грошові кошти за послуги. Для забезпечення виконання зазначених обов`язків між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки. Свої зобов`язання по договорам\~ [PERSON] та [PERSON] \~не виконали. [PERSON] просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів грошових коштів\~в розмірі 2 000,00 грн. Тобто, звертаючись до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у 2014 році [PERSON] було достеменно відомо про те, що магазини, літ.А-1, загальною площею 36,0 кв.м., основною площею-24,2 кв.м., літ.Б-1, загальною площею 4,3 кв.м., основною площею-4,3 кв.м., літ.В-1, загальною площею 4,7 кв.м., основною площею-4,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , є самочинним будівництвом, оскільки, приписами ч.1 ст.376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.08.2016 рішення\~Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2014 в частині задоволення зустрічних позовних вимог\~ [PERSON] про визнання за ним права власності на приміщення магазинів\~літ.А-1, загальною площею 36,0 кв.м., основною площею-24,2 кв.м., літ.Б-1, загальною площею 4,3 кв.м., основною площею 4,3 кв.м., літ.В-1, загальною площею 4,7 кв.м., основною площею-4,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , скасоване. Відмовлено [PERSON] в його зустрічних позовних вимогах до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності. В іншій частині рішення залишено без змін. Крім того, суд зазначає, що звертаючись у 2014 році до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з зустрічним позовом про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна [PERSON] попередньо не звертався до Управління державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся до суду з позовом про визнання права власності. Інформація про наявність у [PERSON] дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку відсутня. Надаючи оцінку доводам представника третьої особи про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем вказаного майна суд зазначає, що добросовісність набувача характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірності його придбання. Судом встановлено, що [PERSON] , достовірно знаючи про те, що окрім рішення суду у [PERSON] відсутні дозвільні документи на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку, 26.04.2016 укладає з [PERSON] два договори купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. за реєстровими номерами 1412, 1410, відповідно до яких [PERSON] продав, а [PERSON] купив частку магазину, загальною площею 63 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . (номер відомостей про речове право 14331003) та частку магазину, загальною площею 63 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . (номер відомостей про речове право 14331175). Після укладення вказаних договорів, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. прийняті рішення про державну реєстрацію прав [PERSON] на вказані частки магазину. (індексний номер 29427329) Суд погоджується з доводами представника третьої особи про те, що станом на 26.04.2016 рішення суду на підставі якого [PERSON] визнав за собою та зареєстрував право власності на приміщення магазинів за адресою: [ADDRESS] не було скасоване, однак зазначає, що це не спростовує той факт, що спірне майно є самочинним будівництвом, оскільки сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки. Також суд зазначає, що в період часу з 20.06.2014 по 28.08.2016 [PERSON] , як особі, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не була надана земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно. Однак, незважаючи на вказані обставини, 13.07.2017 [PERSON] звертається до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради з повідомленням про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Реконструкція зблокованих магазинів літ. А-1, Б-1, В-1 з подальшим їх об`єднанням під будівлю магазина по [ADDRESS] ». У графі «Земельна ділянка» [PERSON] зазначено посилання на п.4 ст.34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» інформація про земельну ділянку не заповнюється. 24.07.2017, за результати розгляду повідомлення [PERSON] про початок виконання будівельних робіт Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради зареєстрована декларація про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) №ДП141172051255. З даних інформаційної довідки з Державного реєстру нерухомого майна №331830331 судом встановлено, що, з метою реєстрації свого права власності на реконструйований магазин, [PERSON] подав декларацію про готовність до експлуатації об`єкта від 24.07.2017\~№ДП141172051255 для державної реєстрації у реєстрі речових прав. Після реєстрації декларації у реєстрі речових прав тип об`єкта визначений як магазини; опис об`єкта загальна площа (кв.м.): 63, опис: магазин літ. А-1. Адреса: [ADDRESS] . Згідно з частиною четвертою статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою. Частина друга статті 39-1\~Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачає, що\~ у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень реєстрація такої декларації, право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, підлягають скасуванню відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування декларації чи права на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення, відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю письмово повідомляє замовника протягом трьох робочих днів з дня скасування. Аналіз наведених положень свідчить про те, що Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», зокрема статтею 39-1, встановлено єдину підставу для скасування реєстрації декларації, а саме: подання замовником недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. При цьому такі недостовірні дані повинні відповідати одній із наступних умов, які дають підстави вважити об`єкт самочинним будівництвом: об`єкт збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт збудований або будується без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи; об`єкт збудований або будується без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20 липня 2023 року у справі № 523/3113/20. Реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою. (пункт 7 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, в редакції станом на 10.06.2017). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в оскаржуваній декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), від 24.07.2017 №ДП141172051255, зокрема у пункті 13 «Інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою», вказано, що відповідно до пункту 4 ст.34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» інформація про земельну ділянку не заповнюється. Частиною четвертою статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» надано можливість замовникам будівництва здійснювати реконструкцію об`єкта будівництва за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, у разі якщо така реконструкція здійснюється без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані. Судом встановлено, що [PERSON] здійснив реконструкцію об`єкта самочинного будівництва на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Дніпра та не надавалася будь-яким особам у власність чи користування для будівництва магазину. Внаслідок реконструкції також відбулась зміна зовнішніх геометричних розмірів зблокованих магазинів літ. А-1, Б-1, В-1, яка до реконструкції складала 45,0 кв.м. (згідно рішення суду на підставі якого у [PERSON] зареєстрував право власності та договорів купівлі-продажу), а після реконструкції загальна площа будівлі магазину становить вже 63,0 кв.м. (за даними спірної декларації). Враховуючи наведене, зокрема, те, що відповідач [PERSON] зазначив у поданій декларації недостовірні дані, які є підставою вважати спірний об`єкт самочинним будівництвом (об`єкт збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети), суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 24.07.2017 №ДП141172051255. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові КЦС ВС від 13.12.2023 у справі №522/17307/19. При цьому суд зазначає, що посилання представника третьої особи на правовий висновок ВС КГС від 12.06.2019 у справі №916/1986/18 є нерелевантним до правовідносин, що виникли між сторонами у справі, що розглядається. Так, у справі № 916/1986/18 суди встановили, що право власності первісного, проміжного та кінцевого власників виникло на законних підставах та на момент його оформлення за кожною з цих осіб не існувало жодних обставин та підстав для відмови їм у реєстрації їх права власності на спірний об`єкт нерухомості, тому суди, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з порушення принципу мирного володіння майном. Щодо строків позовної давності до вимог про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За змістом ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даній справі судом встановлено, що спірна декларація датована 24.07.2017 та видана Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, яке є структурним підрозділом позивача, а відтак 25.07.2017 є початком перебігу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відтак,\~за загальним\~правилом строк\~позовної давності\~повинен був\~сплинути 25.07.2020,\~але Законом\~України від\~30\~березня 2020\~року №\~540-IX\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)»\~розділ\~«Прикінцеві та\~перехідні положення»\~Цивільного кодексу\~доповнено пунктом\~12такого\~змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин та території України діяв з 12.03.2020 по 01.07.2023. Крім того, Законом України від\~ 15.03.2022 (набув чинності\~ 17.03.2022) «Про внесення змін до\~ Податкового кодексу України та\~інших законодавчих актів України щодо дії норм на\~період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та\~перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: у\~період дії в\~Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями\~257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на\~строк його дії. Загальновідомими та такими, що у відповідності до ч.3 ст.82 ЦПК України не потребують доказування, є обставини, що четверта фаза збройної агресії розпочалася 24 лютого 2022 року повномасштабним вторгненням агресора на суверенну територію України, у зв`язку з чим, Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в України» №64/2022 від 24.02.2022 \~в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався, та продовжує діяти станом на день ухвалення рішення. В даній справі позов пред`явлено 03.07.2023, а отже враховуючи, що станом на 25.07.2020 діяв карантин, а з 24.02.2022 діє воєнний стан, то строк позовної давності продовжився та не був пропущений позивачем. Відтак, судом не встановлено підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації ДП №141172051255 від 24.07.2017 виданої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Щодо позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні шляхом зобов`язання знести самочинно побудований об`єкт нерухомого майна суд зазначає наступне. Правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва. Стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю. Відтак, судом встановлено, що на самовільно зайнятій земельній ділянці [PERSON] без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, здійснив реконструкцію самочинно збудованого магазину, що також є самочинним будівництвом. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). Згідно зі ст. 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок. Стаття 152 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 212 ЗК України визначено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до п. б ч.1 ст.211 ЗК України самовільне зайняття земельної ділянки є порушенням земельного законодавства та тягне за собою адміністративну, кримінальну та цивільну відповідальність Отже, самовільне використання [PERSON] земельної ділянки суперечить вимогам ст.ст. 125, 126 ЗК України та є порушенням, передбаченим п. «б» ч. 1 ст. 211 ЗК України. 15.11.2023 Великою Палатою Верховного суду у справі № 916/1174/22 ухвалено Постанову, якою визначено правову позицію щодо належного способу захисту у земельних спорах, пов`язаних з самочинним будівництвом та зазначено, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (п. 113 Постанова). Самочинне будівництво нерухомого майна (у даному випадку магазину) особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пунткти 166 - 168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки -встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19, пункти 40 - 43)). Суд вважає, що питання знесення самочинного будівництва, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а ч.7 ст.376 ЦК України та ст.212 ЗК України передбачена можливість знесення нерухомого майно за рішенням суду за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними. Звільнення земельної ділянки комунальної власності, самочинно забудованої [PERSON] , переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося з дотриманням будівельних норм та правил, а також недопущенням уникнення сплати землекористувачами відповідних податків. Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі знесення самочинного будівництва без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном. Крім того, самочинне будівництво не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке будівництво є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, зобов`язання [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності та повернути її державі, привівши у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованої будівлі магазину не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Виходячи з викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При цьому суд відхиляє як доказ акт обстеження земельної ділянки №19/04/24-к від 19.04.2024, оскільки хоча в ньому як об`єкт обстеження зазначена земельна ділянки [ADDRESS] , але фактично була обстежена земельна ділянка [ADDRESS] , яка має кадастровий номер 1210100000:04:004:0206 та знаходиться у постійному користуванні ТОВ «ОРЕНДА ДНІПРО» на підставі договору оренди землі починаючи з 15.07.2021. Щодо позовних вимог в частині скасування державної реєстрації суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див., зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. \~ Судом встановлено, що первинними документами, які стали підставою державної реєстрації права власності [PERSON] є договір купівлі-продажу частки магазинів, серія та номер 1412, та договір купівлі-продажу частки магазинів, серія та номер 1410, посвідчені 26.04.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. Підставою внесення запису про державну реєстрацію прав [PERSON] є рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Людмили Григорівни від 26.04.2016 (індексний номер 29427329) про державну реєстрацію права власності [PERSON] на частку магазину, загальною площею 63 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . (номер відомостей про речове право 14331003) та рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Людмили Григорівни від 26.04.2016 (індексний номер 29427329) про державну реєстрацію права власності [PERSON] на частку магазину, загальною площею 63 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . (номер відомостей про речове право 14331003). 24.11.2017 відбулись зміни речового права [PERSON] (номер відомостей 14331003), а саме: для реєстрації змін до права власності [PERSON] подав до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, з метою реєстрації свого права власності на реконструйований магазин, декларацію про готовність до експлуатації об`єкта від 24.07.2017 №ДП141172051255. (перевірка за адресою: https://register.minjust.gov.ua/) Після реєстрації декларації у реєстрі речових прав тип об`єкта визначений як магазини; опис об`єкта загальна площа (кв.м.): 63, опис: магазин літ. А-1. Адреса: [ADDRESS] . Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації. У даній справі судом встановлений факт проведення [PERSON] реконструкції самовільно побудованих магазини, літ.А-1, загальною площею 36,0 кв.м., основною площею-24,2 кв.м., літ.Б-1, загальною площею 4,3 кв.м., основною площею-4,3 кв.м., літ.В-1, загальною площею 4,7 кв.м., основною площею-4,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] у магазин, загальною площею 63 кв.м., за адресою: [ADDRESS] за рахунок самовільного зайняття відповідачем належної територіальній громаді м. Дніпра земельної ділянки. Таким чином, після проведення реконструкції фактично за [PERSON] було зареєстровано право власності на магазин площею 63,0 кв.м., при цьому останній розташований на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Дніпра і яка не надавалася у власність або користування відповідачу. Отже, скасуванню підлягає не державна реєстрація права власності, а рішення про державну реєстрацію такого права. Такі особливості встановлено, зокрема, частиною другою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача суд зазначає про наявність правових підстав для скасування рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Людмили Григорівни від 26.04.2016 (індексний номер 29427329) про державну реєстрацію права власності [PERSON] на частку магазину, загальною площею 63 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . (номер відомостей про речове право 14331003) та рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Людмили Григорівни від 26.04.2016 (індексний номер 29427329) про державну реєстрацію права власності [PERSON] на частку магазину, загальною площею 63 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . (номер відомостей про речове право 14331175). Тому для реального захисту та відновлення порушених прав позивача необхідно скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 8 052 грн 60 коп. (по 2684,00 грн за кожну позовну вимогу), що підтверджується платіжною інструкцією, а відтак, виходячи з розміру задоволених позовних вимог, з відповідачів [PERSON] та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради на користь позивача пропорційно підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8 052 грн 60 коп.

Outcome: approved