Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення. В обґрунтування позову зазначено про те, що 17.11.2017\~року позивач [PERSON] отримав у власність житловий будинок по [ADDRESS] згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. та зареєстрованим у реєстрі за\~№3082, а також земельну ділянку, на якій розташований будинок згідно договору дарування від 17.11.2017\~року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. та зареєстрованим у реєстрі за\~№3083. Після отримання у власність вище переліченого нерухомого майна, позивач встановив, що у будинку проживає та зареєстрована відповідач. Дарувальник [PERSON] повідомив позивача, що дійсно в даному будинку зареєстрована та проживає дочка від іншого шлюбу покійної дружини дарувальника, з якою той розлучився 15.07.2014 року за рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справі №367/2519/14-ц. У зв?язку з проживанням та реєстрацією у належному позивачу будинку відповідача, яка є повністю сторонньою для позивача особою і ніяких обов?язків щодо надання для проживання та реєстрації отриманого у дар будинку позивач не надавав, даний факт проживання сторонньої особи значною мірою обмежує його права у розпорядженні та використанні своєї власності та не дає можливості самому належним чином користуватися даним будинком. Позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням [PERSON] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселити. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою суду від 07.02.2018 по даній справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 04.05.2018 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 08.06.2018 судом прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним. Ухвалою суду\~від 18.07.2019\~року провадження\~по справі\~№ 367/347/18 зупинено до набрання\~законної сили\~судовим рішенням\~по справі\~№367/3602/19\~за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку недійсним у зв`язку з його фіктивністю. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу від 23.02.2021, справу №367/347/18 передано судді Мерзлому Л.В. Згідно відповіді на запит від 22.02.2024 року, наданої архівом суду, встановлено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05.12.2023 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним у зв`язку з його фіктивністю відмовлено. Рішення набрало законної сили 05.01.2024. Ухвалою суду\~від 04.03.2024\~прийнято до\~провадження судді\~Мерзлого Л.В.\~справу №\~367/347/18\~за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~третя особа:\~ [PERSON] ,\~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням,\~усунення перешкод\~у користуванні\~житловим приміщенням\~та виселення\~та за\~зустрічним позовом\~ [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~третя особа:\~ [PERSON] ,\~про визнання\~договору дарування\~житлового будинку\~частково недійсним та відновлено провадження у даній справі. Призначено судове засідання на 04.04.2024 о 12.30 год., у судове засідання викликано учасників процесу. Ухвалою суду від 02.07.2024 було визнано обов`язковою\~явку в\~судове засідання\~позивача [PERSON] у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення та позивача [PERSON] у справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Представник позивача за первісними позовом відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні просив вимоги первісного позову задовольнити, зустрічний позов залишити без задоволення, оскільки позов є безпідставним та судом уже прийнято рішення стосовно вимог, заявлених у зустрічному позові, в задоволенні вимог [PERSON] було відмовлено. Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом в судове засідання не з`явилась, про дату, місце та час судового розгляду справи повідомлена належним чином. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] про розгляд справи у її відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Інших клопотань до суду не надходило. Так, Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Суд перевіривши доводи, викладені сторонами в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку, приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частина друга\~статті 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.2\~ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно\~ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1\~ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно договору дарування житлового будинку від 17.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. та зареєстрованим в реєстрі за №3082, [PERSON] подарував [PERSON] належний [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] . Крім того, згідно договору дарування земельної ділянки від 17.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. та зареєстрованим в реєстрі за №3083, [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0791 га (землі житлової та громадської забудови) за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС в Київській області від 25.01.2018, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії рішення Ірпінського міського суду Київської області по справі №367/2519/14-ц від 15.07.2014, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно даного рішення, неповнолітніх дітей від даного шлюбу немає. Згідно довідки КП «УЖКГ» Гостомель» від 11.01.2018, у будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , 1960 р.н. з 10.05.2002 та [PERSON] , 1990 р.н. з 24.02.2005. Власником особового рахунку цієї житлової площі є [PERSON] , який не зареєстрований за вказаною адресою. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Так, судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за тією ж адресою. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В той же час, згідно зі статтею 7 Житлового кодексу Української РСР(далі -ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Так, аналіз норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом\~\~про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення. Відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до правових висновків Верховного суду України (постанова ВСУ від 16.11.2016р. справа № 6ц-709ці-16) власник житла усуває перешкоди, що чиняться зареєстрованою особою, в користуванні належним йому житлом, шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом. Відповідно до\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Так, право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що відповідач втратила право на користування житловим будинком за номером [ADDRESS] , оскільки вона не є членом сім`ї власника такого житлового будинку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню шляхом усунення перешкод власнику житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , у користуванні вказаним нерухомим майном шляхом визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування будинком та виселення відповідача з будинку. Суд також зазначає про те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та/або виселення є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, що відповідає п.50 Постанови КМУ від 7 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад». Разом з тим, [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним, в якому просила визнати недійсним\~договір дарування\~житлового будинку\~ [ADDRESS] ,\~укладений 17.11.2017\~між [PERSON] \~та [PERSON] ,\~посвідчений приватним\~нотаріусом Ірпінського\~міського нотаріального\~округу \~Київської області\~Лагодою О.С.\~в частині\~відчуження \~частини вказаного\~будинку.\~Позов мотивувала\~тим,\~що на\~час укладання\~оспорюваного договору\~дарування існував\~судовий спір,\~а саме\~на розгляді\~в Ірпінському\~міському суді\~Київської області\~перебуває справа\~№367/3985/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Прилипко Валентина Василівна, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання частково недійсним договору дарування нерухомого майна, визнання права власності на частину нерухомого майна. У відзиві на зустрічний позов представник відповідача зазначав про те, що [PERSON] не має права вимагати визнання договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним, оскільки вона не є стороною даного договору та не має будь яких майнових прав на будинок чи будь яких інших підстав заявляти майнові права на вказаний будинок. Крім того, зазначав про те, що колишня дружина [PERSON] покійна матір [PERSON] [PERSON] не мала також будь яких прав на спірний будинок, оскільки він не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як придбаний [PERSON] був до укладення шлюбу з [PERSON] . Так, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 21.08.2004, а житловий будинок [PERSON] було придбано 25.09.2001. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку щодо вирішення зустрічного позову. Так, судом встановлено, що [PERSON] звернулась до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним у зв`язку з його фіктивністю, справа № 367/3602/19. Позивач просила суд визнати договір дарування [PERSON] будинку від 17.11.2017 за адресою: [ADDRESS] , житловою площею: 29,10 кв. м., загальною площею: 61,10 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1380093532109) на користь [PERSON] , посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано у реєстрі за № 3082, недійсним у зв`язку з його фіктивністю та стягнути солідарно з відповідачів - [PERSON] та [PERSON] на її користь судовий збір у сумі 768,40 грн. Так, суд при вирішенні вказаної вище справи, дійшов висновку про те, що [PERSON] , яка звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, не довела суду відсутність в учасників ( [PERSON] та [PERSON] ) правочину (договору дарування від 17.11.2017 року) наміру створити юридичні наслідки, передбачені спірним договором дарування, за таких фактичних обставин, суд вважав, що заявлений позов є не обґрунтованим та не підлягає задоволенню. За результатами розгляду даної справи, рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справі №367/3602/19 від 05.12.2023 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним у зв`язку з його фіктивністю було відмовлено. Суд також зазначає про те, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 29.06.2021 позов [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~третя особа:\~приватний нотаріус\~Прилипко Валентина\~Василівна про\~визнання нерухомого\~майна спільною\~сумісною власністю\~подружжя,\~визнання частково\~недійсним договору\~дарування нерухомого\~майна,\~визнання права\~власності на\~частину нерухомого\~майнабуло залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Разом з тим, як вбачається з вимог зустрічного позову по справі № 367/347/18 та вимог позовної заяви по справі №367/3602/19, в задоволенні яких судом було відмовлено та рішення по якій набрало законної сили, предметом судового розгляду обох справ є оскарження договору дарування від 17.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо набрали законної\~сили рішення\~суду або\~ухвала суду\~про закриття\~провадження у\~справі,\~ухвалені або\~постановлені з\~приводу спору\~між тими\~самими сторонами,\~про той\~самий предмет\~і з\~тих самих\~підстав,\~або є\~судовий наказ,\~що набрав\~законної сили\~за тими\~самими вимогами,постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. За таких\~обставин,\~оскільки є\~рішення суду,\~яким в\~задоволенні вимог\~ [PERSON] \~про визнання\~договору дарування\~від 17.11.2017\~судом було\~відмовлено,\~суд приходить\~до висновку\~про закриття\~провадження по\~справі за\~зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~суд стягує з відповідача за первісним позовом на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved