Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

14.09.2023 до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку, надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0.0533 га з кадастровим номером: 3221888800:37:157:6003, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та поділити зазначене майно наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на (одну другу) частину земельної ділянки загальною площею 0.0533 га з кадастровим номером: 3221888800:37:157:6003, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на (одну другу) частину земельної ділянки загальною площею 0.0533 га з кадастровим номером: 3221888800:37:157:6003, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що з 30.04.2004 [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який, рішенням Подільського районного суду міста Києва від 20.06.2023 у справі 758/3405/23, розірвано. Під час перебування у шлюбі, подружжям була придбана земельна ділянка загальною площею 0.0533 га з кадастровим номером 3221888800:37:157:6003 за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем 13.10.2021. Після розлучення, подружжя не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна подружжя, зокрема зазначеної земельної ділянки. Позивач вважає, що оскільки, майно придбане в період шлюбу та належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, вона має намір поділити земельну ділянку, шляхом визначення за позивачем частки земельної ділянки, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач, посилаючись на положення статей 60, 69, 70, 71 СК України, зазначає про наявність усіх правових підстав для поділу спільного сумісного майна подружжя та визнання за нею права власності на частину земельної ділянки загальною площею 0.0533 га з кадастровим номером 3221888800:37:157:6003, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також, у позовній заяві зазначено орієнтований розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи становлять 3441,86 грн. (оплата судового збору), за вимогу немайнового та майнового. Після виконання судом вимог частини восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 19.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. На стадії підготовчого провадження у судових засіданнях брали участь: у приміщенні суду позивач [PERSON] , а у режимі відеоконференції представник позивача адвокат Семененко Є.М. та представник відповідача адвокат Бутко Д.Г. У підготовчому провадженні: прийнято відзив представника відповідача на позовну заяву, при цьому, позивач та/або її представник правом надати відповідь на вказаний відзив, не скористалися; задоволено клопотання представника відповідача про виклик та допит свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.03.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Під час розгляду справи по суті, 01.07.2024 позивач звернулася до суду із заявою про зміну її прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] », у зв`язку із укладенням шлюбу, додавши відповідні докази про це. Крім цього, позивачем також подано заяву про доручення до матеріалів справи доказів, а саме повістку [INFO] про виклик відповідача, на підтвердження того, що відповідач перебуває на обліку за місцем її проживання (до моменту виїзду за кордон у 2022 році) та для спростування аргументів відповідача, що він задовго до розірвання шлюбу проживав за іншою адресою. Вказана заява одночасно мітить клопотання про поновлення процесуального строку для подання доказів, оскільки надані суду докази, нею отримано у червні 2024 року, а документ датований травнем 2024 року, що свідчить про неможливість його подання разом з позовом та на стадії підготовчого провадження. У судовому засіданні, призначеному на 01.07.2024, за участі учасників провадження та з урахуванням думки представника відповідача, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, поновлено позивачу строк для подання доказів, який долучено до матеріалів справи та досліджено судом, враховуючи стадію дослідження письмових доказів. У зв`язку із неявкою свідків у судове засідання, призначене на 01.07.2024, судом оголошено перерву до 22.07.2024 до 16:00. За письмовим клопотанням позивача від 12.07.2024 про відкладення розгляду справи, зазначивши причини неявки до суду, та за письмової згоди представника відповідача від 16.07.2024, судове засідання, призначене на 22.07.2024, не відбулося. Наступну дату продовження розгляду справи визначено 25.09.2024 о 10:00, про що повідомлено учасників провадження. У призначене судове засідання з`явилася позивач та, у режимі відео конференції, взяли участь представник позивача та представник відповідача. Також до суду прибув свідок сторони відповідача [PERSON] . Інші свідки, заявлені представником відповідача, до суду повторно не з`явилися та представник відповідача відмовився від їх допиту. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Під час розгляду справи позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові та просили позов задовольнити. Позивач зазначила, що з відповідачем проживали разом 18 років у зареєстрованому шлюбі, мають двох дітей та мріяли придбати власне житло, оскільки проживали у квартирі її мами. Земельну ділянку придбали восени 2021 року, перебуваючи у шлюбі та за спільні кошти і вона надавала на це згоду. У березні 2022 року вона з дітьми виїхала до країни Польща, куди у квітні 2022 року до них приїхав її чоловік та планував влаштуватися на роботу. У серпні 2022 року вона з молодшим сином повернулася до України, а чоловік залишився у Польщі. Оскільки, старший син вступив на навчання до вузу у Польщі, він також залишився. У позивача та відповідача, який не хотів повертатися до України, стали виникати суперечки та непорозуміння, внаслідок чого шлюб було розірвано. Вважає, що земельну ділянку, яку придбано за спільні кошти під час перебування у шлюбі з відповідачем, має бути розділено порівну. Також зазначила, що відповідач до виїзду за межі України проживав разом з нею та під час пандемії у нього не було роботи, а тому працювала лише вона. Представник відповідача, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, заперечував проти задоволення позову, стверджуючи про припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем задовго до придбання земельної ділянки відповідачем, а також до переїзду у Польщу. Вказує, що відповідач працював перевізником та тривалий час був відсутній вдома і не брав участі у веденні господарства. Не заперечує того факту, що земельну ділянку придбано у шлюбі, який було офіційно розірвано у 2023 році, проте у момент, коли вони не вели спільного господарства та за кошти відповідача. Вважає, що позивач намагається заволодіти земельною ділянкою на якій побудований житловий будинок, право власності на який не зареєстровано. Посилаючись на висновки Верховного Суду, зазначені у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову. Допитаний у судовому засідання свідок [PERSON] , [INFO] , який є зведеним братом відповідача, суду показав, що був свідком, як у позивача з відповідачем почалися стосунки. Зазначив, що у них все було добре, жили нормально, проте інколи виникали проблеми. Відповідач дуже важко працював, маючи автобус, перевозив пасажирів по Україні протягом 2-3 днів на тиждень. Коли народився син, вони проживали по вулиці Полкова та у [PERSON] з тещею були проблеми. [PERSON] підтримувала [PERSON] . Коли вони розійшлися, то [PERSON] проживав у нього. Нині у відповідача немає ніякого майна, крім земельної ділянки, яку він придбав, продавши свою квартири на [PERSON] . При цьому, на запитання сторони позивача, свідок не зміг вказати дату продажу квартири, дату придбання відповідачем земельної ділянки, проте зазначив, що у той момент, коли у них не було сосунків, оскільки відповідач жив у нього, та свідку не відомо за чиї кошти відповідач придбав автобус на якому працював і який згодом продав. Свідок пояснив, що відповідач придбав земельну ділянку з будинком, де мешкали його друзі, для себе, проте зареєструватися не встиг. Свідок не заперечував факт того, що позивач та відповідач разом виїхали до Польщі, де відповідач займався ремонтними роботами, при цьому вказав, що до серпня 2022 року у позивача та відповідача не було стосунків. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі №758/3405/23 позов [PERSON] задоволено та розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30.04.2004 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 647 (а.с. 6). Вказане рішення суду набрало законної сили 21.07.2023. Як встановлено судом під час розгляду справи №758/3405/23 та про це зазначено у судовому рішенні, 30.04.2004 [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб та у них народилися діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У березні 2023 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом, у якому просив розірвати шлюб між ним та [PERSON] , в обґрунтування якого зазначив, що протягом останніх років подружні стосунки у них не складаються, через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, у зв`язку з чим вони разом не проживають та подружніх відносин не підтримують. Подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить його інтересам. Згідно із частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як убачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 25.08.2023, власником земельної ділянки площею 0.0533 за кадастровим номером 3221888800:37:157:6003, є [PERSON] ; дата, час державної реєстрації: 13.10.2021; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60934127 від 13.10.2021, 13:56:54, приватний нотаріус Сташкова Анастасія Григорівна, Київській міський нотаріальний округ, м. Київ; документи, подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу від 31.10.2021 №3800 (а.с.7) Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку кадастровий номер 3221888800:37:157:6003, цільове призначення 01.06, для колективного садівництва, приватної форми власності площею 0.0533, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , її власником є [PERSON] від 13.10.2021 за номером запису про право в державному реєстрі прав №44462981 (а.с.8) Згідно звіту №18-230905-020 про експертну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер 322188800:37:157:6003, площею 0,0533 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що складений 05.09.2023 ТОВ «Центр Незалежної експертної оцінки» на замовлення [PERSON] , вартість земельної ділянки станом на 05.09.2023 становить 473650,98 грн, ринкова вартість 1/1 частки об`єкту складає без ПДВ 473650,98, у тому числі вартість 1 м кв. становить 888,65 грн (а.с. 9-32). Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Згідно із статтею 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна норма міститься у статті 368 ЦК України. Згідно із частинами першоютретьою статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Таким чином, законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.09.2022 в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.09.2024 у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.06.2024 в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)). Отже, Верховний Суд неодноразово зазначав, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України). Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Як встановлено судом, за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а саме 13.10.2021, ними придбано у власність земельну ділянку загальною площею 0.0533 га з кадастровим номером: 3221888800:37:157:6003, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності майна, яке підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Так, статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, суд дійшов висновку, що нерухоме майно - земельна ділянка, загальна площа 0.0533 га, кадастровий номер: 3221888800:37:157:6003, за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та їх частки є рівними. Суд враховує, що нерухоме майно набуто на час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що не заперечується стороною відповідача, при цьому у матеріалах справи відсутні будь-які докази на спростування презумпції належності земельної ділянки до спільної сумісної власності подружжя, припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, а також ведення спільного господарства, задовго до придбання земельної ділянки відповідачем та вкладення ним лише особистих коштів, як про те стверджує сторона відповідача. Вказані аргументи сторони відповідача не знайшли свого підтвердження і показаннями свідка, допитаного у судовому засіданні. Саме відповідач та його представник, крім власних заперечень, повинні були надати суду докази того, що це майно є особистою власністю відповідача. Однак [PERSON] та його представник не спростували належними, достовірними та достатніми доказами презумпцію спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно земельну ділянку. Щодо посилань представника відповідача на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 27.02.2019 (справа №522/250449/16), від 24.05.217 (справа №6-843цс17), від 06.02.2018 (справа №235/9895/15), від 05.04.2018 (справа №4043/1515/16) та у справі 504/1126/19, слід зазначити, що за результатом розгляду вказаних справа, суд касаційної інстанції, якраз таки, дійшов висновку про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, яка може бути спростована одним із подружжя і тягар доказування обстави, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Посилання на рішення суду про розірвання шлюбу та підстави, з яких саме [PERSON] звернувся з позовом про розірвання шлюбу, зазначаючи, що між подружжям протягом останніх років стосунки не складаються, через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, у зв`язку з чим вони разом не проживають та подружніх відносин не підтримують, не свідчить про те, що подружжя [PERSON] не проживали разом та не вели спільне господарство на момент купівлі земельної ділянки 13.10.2021. При цьому, [PERSON] , звертаючись у березні 2023 року до суду з позовом про розірвання шлюбу, не зазначив конкретної дати, з якої подружжя не проживало разом та не вело спільне господарство, і суд, який ухвалив рішення про розірвання шлюбу, не встановлював такої дати та не зазначав у рішенні. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, та який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в пункті 27 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Стороною позивача надано докази того, що нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлено. Відповідачем та його представником не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне майно та не надав доказів, які б підтверджували придбання ним земельної ділянки під час окремого їх проживання та за особисті кошти, а тому суд дійшов висновку про визнання за позивачем та відповідачем право власності за кожним по частині спірного нерухомого майна у порядку статей 60, 70 СК України.

Outcome: approved