Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оленцевич Олена Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним. У своїй позовній заяві просили: 1) Визнати недійсним Договір дарування квартири від 04.02.2022 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Оленцевич О.А., зареєстрований в реєстрі за №618, укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) щодо передачі у власність квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 530061380000. 2) Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63249771 від 04.02.2022 10:29:27, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Оленцевич О.А., на підставі Договору дарування квартири від 04.02.2022 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Оленцевич О.А., зареєстрованого в реєстрі за №618, укладеного між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) щодо передачі у власність квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 530061380000. 3) Визнати право власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 530061380000. Свою позовну заяву обґрунтували тим, що 20.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики від 20.12.2017 р., відповідно до якого Позивач зобов`язувався не пізніше 20.12.2017 р. надати Відповідачу-1 в грошовій одиниці долар США кошти у розмірі 60 000,00 доларів США. 10.12.2019 р. між сторонами також укладено Договір позики від 10.12.2019 р., відповідно до якого Позивач в строк до 10.12.2019 р. зобов`язувався передати у власність Відповідачу-1 в грошові кошти у вигляді валютних цінностей в розмірі 107 015,00 доларів США. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2023 р. у справі № 761/39066/21, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 04.10.2023 р. у справі № 761/39066/21 , позов про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково, стягнуто з Відповідача-1 на користь Позивача заборгованість за договором позики в розмірі 207 095 доларів США. З метою примусового виконання вищевказаного рішення суду 27.06.2023 р. Позивачем отримано виконавчий лист №761/39066/21 та пред`явлено його до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва, [PERSON] 27.06.2023 р. відкрито виконавче провадження [NUMBER] на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження. З матеріалів справи вбачається, що в ході примусового виконання виконавчого документа приватним виконавцем Яцишиним О.М. встановлено, що за Відповідачем-1 на праві власності не зареєстровано будь-якого рухомого та нерухомого майна, на яке може бути звернено стягнення з метою виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2023 р. у справі № 761/39066/21. Окрім того, приватним виконавцем Яцишиним О.М. повідомлено Позивача, що 04.02.2022 р., після відкриття провадження у справі №761/39066/21 щодо стягнення заборгованості за договором позики, Відповідач-1 здійснив відчуження спірної квартири на користь дружини [PERSON] , шляхом укладення Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Оленцевич О.А. серія та номер: 618, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 63249771 від 04.02.2022 10:29:27. На переконання Позивача при укладенні договору дарування квартири воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним оспорюваним правочином. Зокрема Відповідач-1 відчужив спірну квартиру після пред`явлення до нього позову про стягнення коштів, майно відчужено на підставі безвідплатного договору близькому родичу - дружині Відповідачу-2, після відчуження спірного майна у Відповідача-1 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2023 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 22 квітня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з викладеними запереченнями щодо позовних вимог. 30 квітня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 06 травня 2024 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. 23 травня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з викладеними запереченнями щодо позовних вимог. 27 травня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 06 червня 2024 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала та просила відмовити у задоволенні позову. Інші сторони у судове засідання не прибули, повідомлялися судом належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено. Судом встановлено, що 20 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики від 20.12.2017 р., відповідно до якого Позивач зобов`язувався не пізніше 20.12.2017 р. надати Відповідачу-1 в грошовій одиниці долар США кошти у розмірі 60 000,00 доларів США. На підтвердження виконання з боку Позивача п. 1.1. Договору позики від 20.12.2017 р. Відповідачем-1 20.12.2017 р. складено розписку. 10.12.2019 р. між Позивачем та Відповідачем-1 укладено Договір позики від 10.12.2019 р., відповідно до якого Позивач в строк до 10.12.2019 р. зобов`язувався передати у власність Відповідачу-1 в грошові кошти у вигляді валютних цінностей в розмірі 107 015,00 доларів США. На підтвердження виконання з боку Позивача п. 1. Договору позики від 10.12.2019 р. Відповідачем-1 10.12.2019 р. складено розписку. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2023 р. у справі № 761/39066/21, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 04.10.2023 р. у справі № 761/39066/21 , позов про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково, стягнуто з Відповідача-1 на користь Позивача заборгованість за договором позики в розмірі 207 095 доларів США. З метою примусового виконання вищевказаного рішення суду 27.06.2023 р. Позивачем отримано виконавчий лист №761/39066/21 та пред`явлено його до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва, [PERSON] 27.06.2023 р. відкрито виконавче провадження [NUMBER] на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження. З матеріалів справи вбачається, що в ході примусового виконання виконавчого документа приватним виконавцем Яцишиним О.М. встановлено, що за Відповідачем-1 на праві власності не зареєстровано будь-якого рухомого та нерухомого майна, на яке може бути звернено стягнення з метою виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2023 р. у справі № 761/39066/21. Окрім того, приватним виконавцем Яцишиним О.М. повідомлено Позивача, що 04.02.2022 р., після відкриття провадження у справі №761/39066/21 щодо стягнення заборгованості за договором позики, Відповідач-1 здійснив відчуження спірної квартири на користь дружини [PERSON] , шляхом укладення Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Оленцевич О.А. серія та номер: 618, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 63249771 від 04.02.2022 10:29:27. З даного приводу судом було встановлено наступне. 25 листопада 2005 року між Відповідачами було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї за актовим записом №3355. 16 грудня 2014 року Відповідачі придбали за Договором купівлі-продажу квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 04 лютого 2022 року Відповідачі уклали Договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, а саме 01 серпня 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. 18 вересня 2023 року за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/27476/23 шлюб між Відповідачами було розірвано Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК. Так, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Представник позивача у судовому засіданні звертала увагу суду на те, що Відповідач-1 на підставі оспорюваного договору подарував Відповідачу-2 спільне сумісне майно подружжя в період, коли Шевченківським районним судом м. Києва розглядалася справа щодо стягнення з Відповідач-1 на користь Позивача заборгованості за договорами позики. На думку Позивача дії Відповідача-1 по відчуженню належної йому квартири своїй дружині Відповідачу-2 при умові, що Відповідач-1 був обізнаний про необхідність виконання грошового зобов`язання за договорами позики в загальній сумі 207 095 доларів США, про відкриття провадження Шевченківським районним судом м. Києва щодо стягнення з нього вказаного боргу, вказують на те, що спірний договір укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань. Щодо вказаного суд зауважує, що відповідно до ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безкоштовно майно (дарунок) у власність. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК). Тобто, правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми боргу діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обгрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, які передбачають, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Верховним Судом вже неодноразово застосовувалися принцип добросовісності та конструкція недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Так, у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 р. у справі №922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24.07.2019 р. у справі №405/1820/17, від 28.11.2019 р. у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 р. у справах №910/7976/17, №904/7905/16 та №916/3600/15, від 26.05.2020 р. у справі №922/3796/16, від 17.09.2020 р. у справі №904/4262/17 та від 22.04.2021 року у справі №908/794/19. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ч. 2 ст. 234 ЦК). Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, висловленій у постанові від 03.07.2019 р. у справі №369/11268/16-ц: «Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного суду від 27.11.2023 р. у справі № 359/5486/20, від 15.03.2021 р. у справі №754/14704/19-ц, від 18.03.2021 р. у справі №185/11584/19, від 04.03.2021 р. у справі №539/1318/18, від 26.02.2020 р. у справі №753/765/17, від 24.07.2019 р. у справі №405/1820/17. Заперечуючи проти позовних вимог стороною відповідача неодноразово було зауважено, що Договір дарування квартири від 04.02.2022 р. був укладений з метою врегулювання майнового питання в позасудовому порядку до офіційного розлучення, оскільки Відповідачі на початку 2022 р. зрозуміли, що налаштовані розірвати шлюб. Однак суд критично оцінює посилання на такі обставини, виходячи з наступного. З матеріалів справи слідує, що позов про розірвання шлюбу подано Відповідачем-2 в серпні 2023 року, тобто через 1,5 роки після укладення оспорюваного договору. В свою чергу Відповідачем-2 на зазначено про об`єктивні причини, які перешкоджали подружжю протягом такого тривалого строку звернутися з відповідною позовною заявою до суду. Окремо заслуговує на увагу те, що позовну заяву про розірвання шлюбу було подано до суду вже після того, як 27.06.2023 року (за місяць до подачі позову), приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва, [PERSON] відкрито виконавче провадження [NUMBER] щодо примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2023 р. у справі № 761/39066/21. Доречним є посилання сторони Позивача на положення п. 1 ч. 1. ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», з якого слідує, що заходами примусового виконання рішень є зокрема звернення стягнення на майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами. Також стороною відповідача неодноразово було зауважено, що при укладенні оспорюваного договору Дарування відповідачі не знали про подачу Позивачем позову про стягнення заборгованості, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі 761/39066/21, яким було частково задоволено відповідний позов датоване 16.02.2023 р., тобто через рік після укладення оспорюваного договору. Проте вказане спростовується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК). Так, відповідно до укладеного між Позивачем та Відповідачем-1 Договору позики від 20.12.2017 р. строк виконання зобов`язання щодо повернення отриманих грошових коштів встановлено до 31.12.2018 року, а відповідно до Договору позики від 10.12.2019 р. - до 10.12.2020 року. За висновками Верховного Суду (висловлених зокрема у постанові від 06.03.2024 р. у справі № 334/2486/21, постанові від 07.02.2024 р. у справі 753/11680/20, постанові від 14.01.2020 р. у справі № 489/5148/18) будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Отже, зобов`язання із погашення заборгованості Відповідача-1 перед Позивачем чинне законодавство пов`язує не з фактом пред`явлення позову про стягнення відповідного боргу чи ухвалення судом рішення за результатами розгляду такого позову, а з строком, який безпосередньо погоджений сторонами у відповідних договорах позики який настав 31.12.2018 р. та 10.12.2020 р. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Під час розгляду справи судом враховано наступні обставини: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; Відповідно до фактичних обставин справи №761/46197/23 позов про стягнення боргу з Відповідача-1 подано [PERSON] 01.11.2021 р., провадження у справі №761/39066/21 відкрито 06.12.2021 р., а відчуження майна на підставі Договору дарування квартири відбулося 04.02.2022 р., тобто після пред`явлення позову про стягнення заборгованості. 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; Відповідно до фактичних обставин справи №761/46197/23 майно відчужене на підставі Договору дарування квартири від 04.02.2022 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Оленцевич О.А., тобто на підставі безвідплатного договору. 3) майно відчужене на користь близького родича; Відповідно до фактичних обставин справи №761/46197/23 майно відчужене на користь дружини Відповідача-1, а саме [PERSON] (Відповідач-2), тобто на користь близького родича. 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Відповідно до фактичних обставин справи №761/46197/23 в межах виконавчого провадження № 72127938 відкритого 27.06.2023 р. щодо примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2023 р. у справі № 761/39066/21, приватним виконавцем Яцишиним О.М. встановлено, що за Відповідачем-1 на праві власності не зареєстровано будь-якого рухомого та нерухомого майна, на яке може бути звернено стягнення, що підтверджується інформацією отриманою з відповідних реєстраційних органів та публічних реєстрів, що долучаються до матеріалів справи. Тобто після відчуження квартири [ADDRESS] у Відповідача-1 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед Позивачем. Таким чином, враховуючи сукупність наведених обставин, суд доходить висновку про те, що Відповідач-1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам Позивача, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, а тому позовна заява підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання права власності, суд зазначає наступне. На підставі оспорюваного договору Третьою особою на стороні Відповідача прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63249771 від 04.02.2022 10:29:27. При визнанні недійсним оспорюваного договору підлягає скасуванню і вказане Рішення про державну реєстрацію прав, як таке, що вчинене на підставі договору, який визнано недійсними. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі за текстом - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом (ч. 2 ст. 11 Закону). Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду (ч. 1 ст. 37 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відтак, на переконання суду, для реального та ефективного захисту прав Позивача при визнанні оспорюваного договору недійсним, також підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та визнання права власності на відчужену спірну квартиру за [PERSON] (Дарувальник за договором дарування, боржником у відносинах з Позивачем) для надання можливості звернути стягнення на спірну квартиру для повернення боргу Позивачу. Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 2 576 гривень 64 копійок стягнути в рівних частинах з Відповідачів на користь Позивача, тобто по 1 288 гривень 32 копійок з кожного. На підставі ст. 202, 203, 215, 216,234, 717 ЦК України, а також Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням постанови Верховного Суду від 24.07.2019 р. у справі № 405/1820/17,

Outcome: approved