Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 13 березня 2024 року [PERSON] звернулася до Кобеляцького районного суду Полтавської області з позовом, у якому позивачка прохає: 1) визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] інформацію, що була розповсюджена [PERSON] у соціальній мережі Facebook на сторінці Громадської організації "Спеціальний контроль-Україна" 29 лютого 2024 року, а саме: "Сьогодні, [INFO] , мені надійшла дуже цікава інформація в яку я спочатку навіть не повірив. Виявляється, що у Професійому аграрному ліцею в м. Кобеляки, є полігон на якому у підсобних приміщеннях вигодовуються свині, для власного сопживання у столовій цього закладу, тобто для учнів. Свиней потім, без будь яких відповідних документів, віддають на забій ФОП, які потім реалізують м`ясо і все інше на ринках та і магазинах Кобеляцької та Білицької громади. Під час перевірки повідомлення, я виявив осіб, які є різниками, вони знаходились в ангарі з не облікованими свинями. Деякі з них торгують м`ясом на кобеляцькому ринку. Виникає питання, що ж вони там робили? Гроші осідають у п. Таміли [PERSON] , і яка приймає саму активну участь у саботажі виділення грошей на ЗСУ. Вона мотивує це тим, що начебто в першу чергу їхній групі на чолі з [PERSON] , [PERSON] та деяких інших депутатів нашої громади не вистачає посади виконуючого обов`язки міського голови. Звинувачення, які висуваються п. [PERSON] є надуманими і не відповідають просто ніяким нормам законодавства, за що можна виразити недовіру.". 2) визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] інформацію, що була розповсюджена [PERSON] у соціальній мережі Facebook на сторінці Громадської організації "Спеціальний контроль-Україна" [INFO] , а саме: "А свині не винні??? Побувавши на сесії міської ради, по іншому подивився на деяких людей. І упевнився, що можновладці не міняються. Цікавим і неоднозначним був виступ [PERSON] , яка виправдовувалася перед громадою за "своїх" свиней, яких начебто тримають на полігоні на абсолютно законних підставах. Еге ж. Законних. Бо вже два роки завдяки цим свиням [PERSON] безбідно живе і посміхається. Облік голів до пуття не ведеться, свинок тримають, годують, ріжуть і.... Пів [PERSON] на базарі беруть смачну свининку, гроші за яку ідуть у [PERSON] директорки аграрного ліцею. Вона налагодила цей бізнес і тепер навіть не боїться заявити про це на всю громаду, нахабно брешучі, що її дії є абсолютно законними. Хоча, навівши справки (а незабаром цим займуться і відповідні органи), дізнався, що вся ця діяльність не має законного підгрунтя, як би голосно не кричала про це [PERSON] . У ліцеї для тримання свиней немає ліцензії, бо щоб вона була потрібно санстанція, прививки і карантинні норми, а вони це не зробили. Це підтвердить і санстанція і держпромслужба. До речі, під час сесії до аграрного ліцею приїхала якась перевірка, але [PERSON] , не бажаючи іти, почала брехати [PERSON] , що голова її не відпускає, хоча [PERSON] одразу повідомив, що він не проти того, щоб вона їхала в ліцей на вимогу департаменту. Але, таким, як [PERSON] , департамент не указ, бо і закони їй не писані, і чхати вона на усе хотіла. [PERSON] і працює нинішнє керівництво аграрного ліцею. Живе як у шоколаді. На вимоги департаменту не реагує. Свинками торгує і наживається на державних коштах. Тому і рветься до вищої влади, бо з її досвідом відмивання грошей, відмиє вона на громаді немаленьку суму. Тим паче, що її поплічники, такі як [PERSON] , Попик і т.п. теж мають хороший досвід у відмиванні грошей на незаконному привласненню чужого.". 3) зобов`язати [PERSON] спростувати викладену недостовірну інформацію в той самий спосіб та тим самим шляхом, яким вона була поширена у соціальній мережі Facebook на сторінці Громадської організації "Спеціальний контроль-Україна" 29 лютого 2024 року, шляхом публікації тексту наступного змісту, що стосується саме [PERSON] , а саме: "Опублікована мною 29 лютого 2024 року інформація не є правдивою, а саме не відповідає дійсності зазначене мною, що: "Сьогодні, 29.02.2024 року, мені надійшла дуже цікава інформація в яку я спочатку навіть не повірив. Виявляється, що у Професійому аграрному ліцею в м. Кобеляки, є полігон на якому у підсобних приміщеннях вигодовуються свині, для власного сопживання у столовій цього закладу, тобто для учнів. Свиней потім, без будь яких відповідних документів, віддають на забій ФОП, які потім реалізують м`ясо і все інше на ринках та і магазинах Кобеляцької та Білицької громади. Під час перевірки повідомлення, я виявив осіб, які є різниками, вони знаходились в ангарі з не облікованими свинями. Деякі з них торгують м`ясом на кобеляцькому ринку. Виникає питання, що ж вони там робили? Гроші осідають у п. Таміли [PERSON] , і яка приймає саму активну участь у саботажі виділення грошей на ЗСУ. Вона мотивує це тим, що начебто в першу чергу їхній групі на чолі з [PERSON] , [PERSON] та деяких інших депутатів нашої громади не вистачає посади виконуючого обов`язки міського голови. Звинувачення, які висуваються п. [PERSON] є надуманими і не відповідають просто ніяким нормам законодавства, за що можна виразити недовіру.".". 4) зобов`язати [PERSON] спростувати викладену недостовірну інформацію в той самий спосіб та тим самим шляхом, яким вона була поширена у соціальній мережі Facebook на сторінці Громадської організації "Спеціальний контроль-Україна" 08 березня 2024 року, шляхом публікації тексту наступного змісту, що стосується саме [PERSON] , а саме: "Опублікована мною 08 березня 2024 року інформація не є правдивою, а саме не відповідає дійсності зазначене мною, що: "А свині не винні??? Побувавши на сесії міської ради, по іншому подивився на деяких людей. І упевнився, що можновладці не міняються. Цікавим і неоднозначним був виступ [PERSON] , яка виправдовувалася перед громадою за "своїх" свиней, яких начебто тримають на полігоні на абсолютно законних підставах. Еге ж. Законних. Бо вже два роки завдяки цим свиням [PERSON] безбідно живе і посміхається. Облік голів до пуття не ведеться, свинок тримають, годують, ріжуть і.... Пів [PERSON] на базарі беруть смачну свининку, гроші за яку ідуть у [PERSON] директорки аграрного ліцею. Вона налагодила цей бізнес і тепер навіть не боїться заявити про це на всю громаду, нахабно брешучі, що її дії є абсолютно законними. Хоча, навівши справки (а незабаром цим займуться і відповідні органи), дізнався, що вся ця діяльність не має законного підгрунтя, як би голосно не кричала про це [PERSON] . У ліцеї для тримання свиней немає ліцензії, бо щоб вона була потрібно санстанція, прививки і карантинні норми, а вони це не зробили. Це підтвердить і санстанція і держпромслужба. До речі, під час сесії до аграрного ліцею приїхала якась перевірка, але [PERSON] , не бажаючи іти, почала брехати [PERSON] , що голова її не відпускає, хоча [PERSON] одразу повідомив, що він не проти того, щоб вона їхала в ліцей на вимогу департаменту. Але, таким, як [PERSON] , департамент не указ, бо і закони їй не писані, і чхати вона на усе хотіла. [PERSON] і працює нинішнє керівництво аграрного ліцею. Живе як у шоколаді. На вимоги департаменту не реагує. Свинками торгує і наживається на державних коштах. Тому і рветься до вищої влади, бо з її досвідом відмивання грошей, відмиє вона на громаді немаленьку суму. Тим паче, що її поплічники, такі як [PERSON] , Попик і т.п. теж мають хороший досвід у відмиванні грошей на незаконному привласненню чужого.".". 5) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 200 000 гривень 00 копійок. 6) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] всі судові витрати. На обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що позивачка, побачивши ці дописи в мережі Інтернет, вона була неприємно вражена, адже зазначена у дописі інформація була абсолютно неправдивою. До цього часу вона не знала таку особу, як [PERSON] , і не зрозуміла його мотивів зводити на неї наклеп як на людину, з якою він навіть не знайомий. Позивачка вважає, що безпідставін звинувачення її з боку відповідача у вчиненні протиправних діянь були спрямовані на приниження її честі та гідності, ділової репутації, створили уявлення у громадян про те, що вона недоброчесна людина, у своїй роботі як керівник державного навчального закладу вчиняє жаливі кримінальні правопорушення. На думку позивачки відповідач очорнив її перед громадськістю, перед колегами та учнями ліцею, і це може мати негативні наслідки для її життя та професійної діяльності. Після вказаних публікацій відразу почалися перевірки діяльності позивачки з боку Департаменту освіти і науки Полтавської обласної державної адміністрації. Позивачка вказує, що всі ці обставини, які виникли внаслідок поширення відповідачем про неї недостовірної інформації, негативно вплинули на стан її здоров`я, призвели до зайвої знервованості, погіршення сну, апатії, головних болів. Також це призвело до порушення нормальних сталих зв`язків у її сім`ї та зв`язків у її професійному середовищі. Позивачка вважає, що такими діями відповідач заподіяв їй значної моральної шкоди. На думку позиваки, висловлювання відповідача у соціальній мережі Facebook не є оціночними судженнями щодо її роботи як керівника державного навчального закладу, не є інформацією щодо його незадоволення її роботою чи думками про її особистість, або звичайної критики, як це буває. У публікаціях відповідача містяться конкретні фактичні твердження, які є відвертим наклепом. На думку позивачки, такими діями, тобто шляхом поширення про неї недостовірної інформації у соціальній мережі Facebook, відповідач порушив її особисті немайнові права: честь, гідність і ділову репутацію. Виходячи з фактичних обставин справи та на підставі наданих доказів позивачка вважає доведеним поширення про неї негативної та недостовірної інформації, яка принижує її честь, гідність та ділову репутацію і саме фактичними твердженнями, бо викладене відповідачем, на думку позивачки, не є оціночним судженням. 02 травня 2024 року [PERSON] поданий відзив на позов, у якому відповідач прохає відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . На обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що позовні вимоги він не визнає у повному обсязі, ніяким чином не порушував честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Відповідач вказує, що займаючи відповідальну посаду позивачка повинна розуміти, що на неї покладається відповідальність перед навчальним закладом та громадськістю, бо вона є публічною особою. Відповідач зазначає, що він є керівником громадської організації "Спеціальний контроль Україна" і він викладав публікації, які ніяким чином не ганьблять честь, гідність і ділову репутацію позивачки. У своїх публікаціях відповідач виклав свої оціночні судження щодо діяльності позивачки, а також виклав інформацію, яка вказує на незадоволення її підходом у роботі та протиправність діяльності як директора навчального закладу. Відповідач також звертає увагу, що у публікації від 08 березня 2024 року він зазначав "(а незабаром цим займуться відповідні органи)". Після публікацій відповідача відносно діяльності позивачки, в яких він висвітлив та доніс до громадськості про її дії, відповідач звернувся до відповідних державних і правоохоронних органів, а саме: до поліції, прокуратури, Департаменту освіти і науки Полтавської обласної державної адміністрації, до Головного управління Держпродспоживслужби в Полтавській області, а саме щодо її порушень під час перебування на відповідній посаді. При цьому відповідач вказував, що докази будуть надані ним додатково після надходження відповідей. Також відповідач зауважує, що позивачка повинна розуміти, що обіймаючи посаду директора ДПТНЗ вона є особою, яка займає керівну посаду в навчальному закладі і її діяльність можуть перевірити. Водночас стверджує, що він не поширював відносно директора ДПТНЗ недостовірну інформацію та не порушував її особисті немайнові права. Відповідач вважає, що позивачка не надала жодного належного і достовірного доказу, що поширена інформація є неправдивою та спростовує його, відповідача, оціночні судження та незадоволення її підходом у роботі та протиправними діями, публікації не порушують її особисті немайнові права та не перешкоджають здійсненню нею своїх обов`язків. Окрім того, відповідач вказує на те, що заявляючи вимогу про стягнення моральної шкоди, позивачка доказів не надає і відповідачеві не зрозуміло, як їй спричинена моральна шкода, яку позивачка оцінює у 200 000 гривень. Водночас, відповідач зазначає, що інформація в публікаціях є відтворенням висловлювань інших людей, а частина є оціночними судженнями відповідача як автора. Таким чином, на думку відповідача, позивачка перебувала та перебуває на посаді директора ДПТНЗ, тому межа допустимої критики стосовно неї як публічної особи є значно ширшою, позивачка як публічна особа повинна була усвідомлювати, що вона самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватися у формі, яка не є обов`язково приємною для неї, навіть шокуючою, та має бути готовою до того, що критика на її адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для неї. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали у повному обсязі, прохали його задовольнити з наведених у ньому підстав. Позивачка додатково пояснювала, що свиноферма на території закладу функціонувала цілком законно, але наказом її ліквідовано через нерентабельність, після зазначених публікацій відповідача дійсно відбулися перевірки навчального закладу, у тому числі відділом освіти та службою ветеринарного контролю, які цілеспрямовано перевіряли використання свинини для харчування учнів у закладі, були знайдені певні порушення, в тому числі й зокрема у неотриманні дозволу від служби ветеринарного контролю, але викладені у публікаціях обставини не підтвердилися. Відповідач у судове засідання не з`явився без повідомлення про причини та їх поважність, а тому на підставі ч.1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, перевіривши доводи позову та відзиву, дослідивши надані сторонами докази, суд робить такі висновки. 29 лютого 2024 року [PERSON] на сторінці громадської організації "Спеціальний контроль Україна" розміщено публікацію наступного змісту (текст у правописі оригіналу): "Сьогодні, 29. 02. 2024 року, мені надійшла дуже цікава інформація в яку я спочатку навіть не повірив. Виявляється, що у Професійному аграрному ліцею в м.Кобеляки, є полігон на якому у підсобних приміщеннях вигодовуються свині,для власного споживання у столовій цього закладу, тобто для учнів. Свиней потім ,без будь яких відповідних документів, віддають на забій ФОП, які потім реалізують м`ясо і все інше на ринках та і магазинах Кобеляцької та Білицької громади. Під час перевірки повідомлення, я виявив осіб, які є різниками, вони знаходились в ангарі з не облікованими свинями. Деякі з них торгують м`ясом на кобеляцькому ринку. Виникає питання, що ж вони там робили? Гроші осідають у п. Таміли [PERSON] ,і яка приймає саму активну участь у саботажі виділення грошей на ЗСУ. Вона мотивує це тим,що начебто в першу чергу їхній групі на чолі з [PERSON] , [PERSON] та деяких інших депутатів нашої громади не вистачає посади виконуючого обов`язки міського голови. Звинувачення, які висуваються п. [PERSON] є надуманими і не відповідають просто ніяким нормам законодавства, за що можна виразити недовіру." 08 березня 2024 року [PERSON] на сторінці громадської організації "Спеціальний контроль Україна" розміщено публікацію наступного змісту (текст у правописі оригіналу): "А\~ свині не винні??? Побувавши на сесії міської ради, по іншому подивився на деяких людей. І упевнився, що можновладці не міняються. Цікавим і неоднозначним був виступ [PERSON] , яка виправдовувалася перед громадою за "своїх" свиней,яких, начебто тримають на полігоні на абсолютно законних підставах. Еге ж. Законних. Бо вже два роки завдяки цим свиням [PERSON] безбідно живе і посміхається. Облік голів до пуття не ведеться, свинок тримають,годують, ріжуть і.... Пів [PERSON] на базарі беруть смачну свининку, гроші за яку ідуть у карман директорки аграрного ліцею. Вона налагодила цей бізнес і тепер навіть не боїться заявити про це на всю громаду, нахабно брешучі, що її дії є абсолютно законними. Хоча, навівши справки ( а незабаром цим займуться і відповідні органи), дізнався, що вся ця діяльність не має законного підгрунтя, як би голосно не кричала про це [PERSON] . У ліцеї для тримання свиней немає ліцензії,бо щоб вона була потрібно санстанція ,прививки і карантинні норми, а вони це на зробили. Це підтвердить і санстанція і держпромслужба. До речі, під час сесії до аграрного ліцею приїхала якась перевірка, але [PERSON] ,не бажаючи іти , почала брехати [PERSON] ,що голова її не відпускає,хоча [PERSON] одразу повідомив,що він не проти того,щоб вона їхала в ліцей на вимогу департаменту. Але, таким,як [PERSON] ,департамент не указ,бо і закони їй не писані ,і чхати вона на усіх хотіла. Отак і працює нинішнє керівництво аграрного ліцею. Живе як у шоколаді. На вимоги департаменту не реагує. Свинками торгує і наживається на державних коштах. Тому і рветься до вищої влади, бо з її досвідом відмивання грошей, відмиє вона на громаді немаленьку суму. Тим паче,що її поплічники ,такі,як [PERSON] , Попик і т.п.теж мають хороший досвід у відмиванні грошей та незаконному привласненню чужого." Здійснення цих публікацій, їх зміст та їх поширення підтверджені наданими позивачкою роздруківками з веб-сайту facebook.com/groups/613892150664879 та підтверджені відповідачем у поданому ним відзиві. Судом встановлено, що [PERSON] на момент публікацій обіймала посаду директора Державного професійно-технічного навчального закладу "Кобеляцький аграрний ліцей м. Кобеляки", що підтверджено копією наказу №37-к від 31.08.2021 про призначення її на посаду директора на умовах контракту від 01.09.2021 строком на три роки з 01.09.2021 по 31.08.2024. Водночас, загальновідомою інформацією є те, що [PERSON] є депутатом Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області. Будь-яких інших доказів, аніж роздруківки публікацій та наказу на призначення на посаду керівника навчального закладу, учасниками справи суду не надано. Згідно ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Як зазначено в п.п.5, п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). За правилами ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихст.82 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст.32 Конституції України та ст.277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом з тим, за змістом зазначеного законодавства кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"судам роз`яснено, що ст.32 Конституції Українипередбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до ч. 2 ст.47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" також роз`яснено, що відповідно до ст.277 ЦК Українине є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати. Тобто, вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 21 наведеної вище постанови, зазначено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Однак, навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Позивачка з огляду на займану посаду є публічною особою регіону, а тому свідомо відкрита для прискіпливого контролю за її особою та професійною діяльністю. Враховуючи публічний статус позивачки те, що поширена інформація стосувалася її публічної діяльності та мала суспільний інтерес, вона повинна бути терплячою до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. Відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях цього суду у справах "Лінгенс проти Австрії" від 08 липня 1986 року та "Українська прес-група" проти України" від 29 березня 2005 року. Свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити. Вона включає також погляди, критику, припущення. Особа, яка висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість. Позивачка є депутатом міської ради та керівником державного навчального закладу, а діяльність осіб, що займають такі посади, об`єктивно становить суспільний інтерес. У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь - якій іншій галузі). Між тим, право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри, позицію, поведінку публічної особи. Верховний суд у справі №757/22307/17 вказав, що межі критики та оцінки щодо поведінки державних службовців, публічних осіб є ширші, ніж межі оцінки та критики поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, в цьому випадку позивач, вступаючи на такого роду посаду та обираючи такий кар`єрний шлях, повинен бути готовий та погодився до прискіпливої уваги з боку суспільства, в тому числі в грубій формі. Суд зазначає, що суспільство має право на отримання суспільно важливої інформації для контролю за діяльністю та приватним життям осіб, що здійснюють функції держави, задля формування власної думки, що формується на підставі різноманітних фактів та думок. Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її стаття 10 обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час, як публічних осіб така норма не стосується. З аналізу зазначених рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням ст. 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої Інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. З позиції правової природи право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя. Однак, якщо позивач - публічна особа, вона має бути готовою до підвищеного рівня критики, у порівнянні з приватною собою, в тому числі до критики у грубій формі, адже публічні особи є об`єктом прискіпливої, інколи доскіпливої уваги суспільства, на яку вони погодилися, коли обрали політичну кар`єру. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. З огляду на це інформація, яка поширюється щодо державних посадовців і публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Отже, позивач повинен довести не тільки факт поширення інформації відповідачем, наявність неправомірного умислу, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. Право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку (рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Констатувавши порушення ст. 10 Конвенції, в п.42 рішення Суд визначив, яким чином статус особи як політичного діяча впливає на можливості захищати свою репутацію, вказавши, що вимоги до захисту репутації повинні розглядатися з урахуванням статусу особи і у зв`язку з інтересом обговорення політичних питань. Тобто, позиція ЄСПЛ зводиться до того, що, чим більш відомою є особа і чим більшими повноваженнями вона наділена, тим сильніше може бути обмежене її право на недоторканність приватного життя на користь свободи слова. Інформація про неправомірну діяльність посадових осіб, в тому числі про корупційні діяння, становить публічний інтерес, а тому притягнення до відповідальності за поширення такої інформації порушує ст. 10 Конвенції (п.43 рішення у справі «Надтока проти Росії», п.62, п.71 рішення у справі «Морар проти Румунії», п.68 рішення «Аксель Шпрінгер проти Німеччини (№2)», п.52 рішення у справі «Ojala and Etukeno Oy проти Фінляндії»). Значний суспільний інтерес має місце тоді, коли інформація безпосередньо впливає на суспільство в значній мірі, і суспільство проявляє законний Інтерес до цієї інформації (п.66 рішення у справі «Зипсіау Тітез проти Великобританії»), особливо, якщо це стосується добробуту населення. Отже, якщо про особу поширена інформація, яка викликає у суспільства великий інтерес, то ЄСПЛ визнає обмеження прав такої особи на повагу до приватного і сімейного життя (ст. 8 Конвенції) виправданим і баланс прав в таких випадках зміщується в сторону свободи слова (ст. 10). Ця інформація повинна бути розцінена судами як оцінне судження, про що ЄСПЛ зазначив в п.43 рішення у справі «Ghiulfer Predescu проти Румунії»: якщо мова йде про тему, яка становить суспільний інтерес, висловлювання скоріше слід вважати оціночним судженням, а не фактичним твердженням. Ступінь публічності особи також має безпосереднє значення: чим вищупосаду обіймає особа, тим сильніше її право на приватне та сімейне життя може бути обмеженим шляхом публікації про нього відповідної інформації (п.52 рішення у справі «Ojala and Etukeno Oy проти Фінляндії», п.119 рішення усправі «Наchette Filipacchi Associes проти Франції»). Констатуючи сам факт поширення приведеної в позові інформації, як недостовірної, наполягаючи на порушенні честі, гідності та ділової репутації, позивачка не зазначає, в чому саме полягало порушення її права, тобто, що поширення інформації відбулось за зловмисним наміром другої сторони, завдало шкоди відповідним особистим немайновим благам чи перешкоджало їй повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право або виконувати посадові обов`язки. Крім того, позивачка не зазначає, які конкретні дії, спрямовані на відновлення та захист порушених прав, довелося їй вчиняти, а окрім загальних посилань на наявність такого права, конкретно не сформулювала як саме її права було порушено та доказів на підтвердження таких обставин не надала, настання негативних наслідків не довела. Позивачка у цій справі не зазначає, в чому саме полягало порушення права. Тобто, що поширення інформації відбулось за зловмисним наміром другої сторони, завдало шкоди відповідним особистим немайновим благам чи перешкоджало їй повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право чи виконувати обов`язки як публічної особи - керівника державного навчального закладу. Крім того, позивачка не навела жодного належного та допустимого доказу щодо того, що інформація, яка стала предметом спору, є недостовірною, натомість вказавши у судовому засіданні на достовірність частини викладених відповідачем у оспорюваних дописах фактичних обставин, які стосуються розведення на території закладу свиней, проведення перевірок та виявлення ними порушень, виступу на сесії міської ради. Таким чином, позивачка як публічна особа - керівник навчального закладу та депутат місцевої ради, підтвердила факти, на які посилається відповідач, та не спростувала особисті думки та висновки відповідача, сформовані на підставі з`ясованих ним обставин щодо виконання позивачкою посадових обов`язків як керівника навчального закладу та публічної особи, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1, п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed