Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

23 серпня 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що позивач та відповідач уклали шлюб 07.07.2015 р., який був зареєстрований відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 118. Від даного шлюбу вони мають дитину, доньку [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження 46. На початку сімейні стосунки були гарними, однак поступово шлюбні відносини між нами погіршувались. Сумісне життя з відповідачем не склалось з причини несумісності характерів, різних поглядів на життя, на подружні відносини, що спричинило втрату почуття любові одне до одного та призвело до розпаду сім`ї. Внаслідок чого шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільного господарства не ведуть з січня 2022 року, з цієї дати сторони проживають окремо один від одного, при цьому спільна дитина залишилася жити разом з батьком, оскільки відповідач перестала виконувати батьківські обовязки та приймати участь в вихованні та утриманні спільної дитини. Шлюб з відповідачем носить формальний характер та суперечить інтересам позивача та його дитини. Подальше спільне життя та збереження шлюбу стало неможливе, оскільке відповідач живе своїм життям, залишила родину та їх спільну дитину, яка постійно живе разом з позивачем, який самостійно утримує, забезпечує та виховує дитину з січня 2022 року. Відповідач жодним чином не приймає участі ані в матеріальному забезпеченні дитини, а також в її вихованні. Матеріальної допомоги відповідач ніякої на утримання дитини не надає, а тому він вимушений сам займатись вихованням та утриманням дитини, хоча відповідач фактично таку можливість має. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом, в якому він просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем, а також після розірвання шлюбу, залишити неповнолітню дитину проживати разом з ним, оскільки він самостійно її виховує та утримує. Ухвалою суду від 02 вересня 2024 року було відкрито провадження у справі. Позивач до початку судового засідання подав до канцелярії суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з наведених у позові підстав, просив справу розглянути за його відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач, будучи повідомленою про час розгляду справи до судового засідання не з`явилася, до канцелярії суду подала заяву, в якій визнала позовні вимоги та обставини, викладені в позові, проти розірвання шлюбу не заперечувала, також підтвердила що дійсно спільна неповнолітня дитина тривалий час проживає разом з батьком, який її самостійно виховує та забезепечує. Вона вдячна позивачеві за те, що він повністю забезпечує дитину, самостійно її виховує та утримує, а тому цілком нормальним буде, якщо дитина проживатиме разом з батьком, тому як це в повній мірі відповіжає інтересам самої дитини. Дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доводам сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач уклали шлюб 07.07.2015 р., який був зареєстрований відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 118. Від даного шлюбу вони мають дитину, доньку [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження 46. Під час розгляду справи встановлено, що наприкінці 2021 року стосунки між сторонами погіршились, оскільки відповідач перестала виконувати батьківські обов`язки належним чином, перестала приймати участь в вихованні та утриманні їх спільної дитини. З січня 2022 р. відповідач залишила сім`ю, позивач живе з даного часу з неповнолітньою дитиною та самостійно виховує та утримує неповнолітню дитиниу, без участі матері дитини. З січня 2022 року сторони не підтримують стосунки, живуть окремо один від одного, а відповідач фактично усунулась від виховання та спілкування з дитиною, після того, як відповідач вирішила жити окремо від сімї, донька за їх спільною згодою залишилась проживати разом з позивачем, який самостійно весь цей час займається її вихованням та утриманням. Вказані обставини не заперечуються відповідачем, яка зазначає що її відношення до сімейного життя змінилося, вона не бажає приймати участі в вихованні та утриманні дитини, бажає жити в своє задоволення, а вихованням та утриманням їх доньки [PERSON] нехай займається самостійно позивач, як батько дитини. В судовому засіданні встановлено, що сторони не бажають продовжувати шлюбні відносини, відповідач не заперечує проти задоволення позову та фактично не має заперечень, що після розірвання шлюбу їх неповнолітня донька залишиться проживати з батьком, оскільки вона не має можливості її утримувати та виховувати через обставини та стосунки, які склались в її житті. Відповідно дост. 51 Конституції України,ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, що ухвалена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. За положеннямистатті 112\~СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Тому, беручи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Разом з тим, з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що донька на час розгляду справи вже тривалий час проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує її, такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом. Щодо залишення проживання дитини з батьком, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою. Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Відповідно до ч. 3\~ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як зазначено вище, у п.18 \~ \~ \~ \~постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»визначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. У справі, що розглядається судом, відповідач [PERSON] зазначила, що спільна дитина [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає з батьком вже більше двох років, який забезпечує її всім необхідним та займається її вихованням, та дитина сама бажає залишатись поруч з ним, оскільки між нею та батьком існують теплі родинні стосунки. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване\~ст.33 Конституції України. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживанняразом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина,не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків. Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Враховуючи те, що дитина після припинення фактичних сімейних стосунків залишилась проживати разом з батьком, який самостійно її утримує, опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається її вихованням та зміг створити належні умови проживання дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача у заявлений ним спосіб. Як зазначено вище, сторони мають спільну неповнолітню доньку, яка фактично проживає разом з батьком з січня 2022 року, що встановлено в ході розгляду справи та було визнано відповідачем. Відповідач визнала вимоги позивача та не заперечує проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу та залишення їх спільної дитини проживати разом з батьком після розірвання шлюбу, однак ніякої участі в утриманні дитини не приймає. Відповідно дост. 141 СК Українимати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. За змістом ч. 2ст.\~141\~СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Разом з тим, відповідно до\~ст.\~180\~Сімейного Кодексу\~України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Outcome: approved