Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на житло. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.06.2008 року, реєстровий №3821, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Алейніковим Миколою Володимировичем, Позивачка придбала у Відповідача житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] та набула права власності на неї. За даними Інформаційної довідки №298565181 від 09.02.2022 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно маються відомості, що власницею житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу квартири реєстр №3821, 25.06.2008 року, Приватний нотаріус Луганського міського нотаріального округу Алейніков М.В. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні. На момент звернення до суду з цим позовом Позивачка не може розпорядитись (продати) вказаним вище нерухомим майном, оскільки правовстановлюючий документ на неї, оригінал якого необхідно надати нотаріусу для укладення договору-купівлі продажу, втрачено в 2014 році підчас виїзду з міста Луганськ у зв`язку із початком на його території бойових дій. Як саме був загублений вказаний вище документ Позивачка не пам`ятає, оскільки тодішні події в місті Луганськ та пов`язана з ними реальна загроза її життю та здоров`ю, призвели до виникнення у Позивачки стану стресу та паніки, тому ретельно та зважено збирати особисті речі та документи у неї не було можливості. Крім того, за відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на нерухоме майно Позивачка не може зареєструвати своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Враховуючи викладене позивача просить суд визнати за громадянкою України [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , право власності на житлову квартиру загальною площею 73,8 кв.м., житлова площа 41,1 кв.м., яка складається з: 1 - коридор пл. 2,8 кв.м., 2 - коридор пл. 9,8 кв.м., 3 - житлова пл. 12,1 кв.м., 4 - туалет пл. 1,0 кв.м., 5 - ванна пл. 2,6 кв.м., 6 - житлова пл. 11,4 кв.м., 7 - житлова пл. 17,6кв.м., 8 - кухня пл. 8,2 кв.м., І - засклений балкон пл. 2,7 кв.м, лоджія ІІ пл. 5,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу. Розгляд справи відбувався за правилами загального позовного провадження. Позивач надана заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та прохає суд їх задовольнити, у разі неявки відповідача не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви, клопотання про відкладення розгляду справи, розгляд справи за його відсутності від нього на адресу суду не надходили. Відповідно до ст. 280 ЦПК України Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З копії до договору купівлі-продажу квартири від 25.06.2008 року, реєстровий №3821, який посвідчений приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Алейніковим Миколою Володимировичем, вбачається, що [PERSON] придбала у [PERSON] житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,8 кв. м., житлова площа 41,1 кв.м.. Згідно копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , вказана квартира складається з: 1 - коридор пл. 2,8 кв.м., 2 - коридор пл. 9,8 кв.м., 3 - житлова пл. 12,1 кв.м., 4 вбиральня пл. 1,0 кв.м., 5 - ванна пл. 2,6 кв.м., 6 - житлова пл. 11,4 кв.м., 7 - житлова пл. 17,6 кв.м., 8 - кухня пл. 8,2 кв.м., І - засклений балкон пл. 2,7 кв.м, ІІ засклена лоджія пл. 5,6 кв.м. З копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №349115342 від 04.10.2023 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно маються відомості, що власницею житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу квартири реєстр №3821, 25.06.2008 року, Приватний нотаріус Луганського міського нотаріального округу Алейніков М.В. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні. Згідно звіту від 26.09.2023 року, про незалежну оцінку майна-квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , ринкова вартість вказаної квартири становить 783000,00 грн. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018року у справі № 920/615/16, від 05 вересня 2019 року у справі № 907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018року у справі № 760/14438/15-ц. Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення статті 392 ЦК України спрямовані на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018року у справі № 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018року у справі № 914/1521/17). У вказаній справі позивач, як на підставу своїх вимог, посилається на не визнання з боку держави її права власності. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи в апеляційному порядку триває. Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та Постанови Верховної Ради України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови м. Луганськ, віднесено до населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями. За встановлених у справі обставин, право власності позивача не визнається, а тому воно підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачкою було доведено належними та допустимими доказами її право власності на квартиру, проте позивачка не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її право власності, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке підлягаю захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України, у зв`язку з чим, заявлені нею позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine») (заява № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011року, набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, пункт 120, ЕСНR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, пункт 128, ЕСНR 2004-ХІІ, «Megadat.com S.r.I. проти Молдови», заява № 21151/04, пункт 72, від 08 квітня 2008року, «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010року, «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, пункт 37, від 25 листопада 2008року) і сприятимуть юридичній визначеності в цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», пункт 128, «Беєлер проти Італії», пункт 119). У пункті 71 рішення у справі ЄСПЛ «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine») зазначив, що принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved