Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-03 00:00:00

Заявник [PERSON] через систему «Електронний суд» звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту смерті, відповідно до якої просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Маріуполь, Донецької області, Україна, яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , яка померла « [INFO] , в м.\~Маріуполі Донецької області у віці 78 років. Причина смерті - а) інтоксікація; б) хронічний лімфолейкоз. Вимоги заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] є донькою померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із залишенням місця проживання під час бойових дій, які мали місце в місті Маріуполі Донецької області з 24.02.2022 року та в подальшому окупацією російською федерацією чистини України, в тому числі м. Маріуполя, заявник не мала можливості поїхати додому або відвідати рідних, в тому числі матір, яка була онкохворою. Її брат [PERSON] доглядав за матір`ю та мешкав разом з нею. Під час проходження третього курсу хіміотерапії, а саме [INFO] [PERSON] померла, повернувшись додому з лікарні. Брат поховав матір на кладовищі, розташованому в с. Ключове Маріупольського району Донецької області, в місці поховання батька. [PERSON] отримав довідку про причину смерті № 1124 від 25.03.2024 року та свідоцтво про смерть, видане міським відділом ЗАЦС Маріупольського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, актовий запис № 770. У зв`язку з тим, що довідка про причину смерті [PERSON] видана на території, яка непідконтрольна українській владі, та не може бути прийнята органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті [PERSON] через те, що не відповідає умовам діючого законодавства та не створює правових наслідків, [PERSON] вимушена звернутись до суду з відповідною заявою про встановлення факту смерті в порядку ст. 317 ЦПК України. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2024 року, головуючим суддею у розгляду вказаної заяви визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 03 жовтня 2024 року заяву прийнято до розгляду та відкрито окреме провадження у вказаній цивільній справі з призначенням до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засідання заявник не з`явилася, натомість на офіційну адресу суду подала заяву, відповідно до якої просила розглядати справу без її участі. Представник Індустріального відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.\~Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується документами, копії яких заявником надано до заяви про встановлення факту смерті. Так, із копії свідоцтва про народження заявника вбачається, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, після реєстрації шлюбу 19 квітня 1997 року [PERSON] змінила своє дівоче прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». З викладеного вбачається, що громадянка [PERSON] є матір`ю заявника [PERSON] . На підтвердження факту смерті [PERSON] 22 березня 2024 року, заявником надано копію довідки про причину смерті до форми № 106/у № 1124 від 25.03.2024 року, що видана медичним закладом на тимчасово окупованій території, та копію свідоцтва про смерть [NUMBER] від 26 березня 2024 року, видане міським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької народної республіки. За приписами п. 5 ч. 2 ст.\~293\~ЦПК суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України визначені\~ст. 317 ЦПК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення\~факту смерті\~особи на\~території,\~на якій\~введено воєнний\~чи надзвичайний\~стан,\~або на\~тимчасово окупованій\~території України,\~визначеній такою\~відповідно до\~законодавства,\~може бути\~подана членами\~сім`ї померлого,\~їхніми представниками\~або іншими\~заінтересованими особами\~(якщо\~встановлення факту\~смерті особи\~впливає на\~їхні права,\~обов`язки чи\~законні інтереси)\~до будь-якого\~місцевого суду\~України,\~що здійснює\~правосуддя,\~незалежно від\~місця проживання\~(перебування)\~заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. З 24.02.2022 року на території України запроваджено та діє воєнний стан через збройну агресію російської федерації проти України. Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (в редакції Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 29.08.2024 року № 264), вся територія Маріупольського району за винятком с. Заїченко, с.\~Пікузи з 05.03.2022 року визнані територією, яка тимчасово окупована російською федерацією. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п. 4 ст. 273 ЦПК і полягає у з`ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлої, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За приписами ч. 2 та ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Положеннями статей 3, 8, 9\~Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 235/2357/17 від 22 жовтня 2018 року. Згідно із ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Відповідно до п. 1 Розділу 5 «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №\~545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Документи, які підтверджують факт смерті [PERSON] , видані установою на тимчасово непідконтрольній Україні території, є недійсними і не створюють правових наслідків. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, зокрема для проведення державної реєстрації смерті померлої, а також для подальшого прийняття спадщини, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України. Суд вважає, що матеріалами справи доведено факт смерті [PERSON] [INFO] в м. Маріуполь Донецької області, оскільки це підтверджується поданими заявником доказами в їх сукупності, підстав не довіряти яким у суду немає. Таким чином, оскільки заявник не має можливості в іншому, ніж у судовому порядку встановити факт смерті матері на тимчасово окупованій території, а також реєстрація смерті громадянки [PERSON] в органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась, а свідоцтво про смерть [NUMBER] від 26 березня 2024 року, видане міським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької народної республіки, не створює правових наслідків на території України, у заявника існують перешкоди в державній реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану України смерті померлої матері, суд доходить висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті [PERSON] , померлої [INFO] в м. Маріуполь Донецької області. Згідно з ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved