Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із вказаним позовом до Держави Україна в особі: Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому просив стягнути з Держави Україна в особі ДКСУ на користь позивача 1 000 000,00 грн. матеріальної шкоди та 1 000 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, яка спричинена порушенням прав позивача Червоноградським районним судом Львівської області, Апеляційним судом Львівської області, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ внаслідок постановлення незаконних ухвал у справі № 459/1615/15-ц, в результаті чого позивача було позбавлено доступу до правосуддя та порушено права, гарантовані статтями 8, 40, 55, 56 Конституції України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/27418/22-ц та призначено підготовче судове засідання. 07.11.2022 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач 1 вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Системний аналіз положень статей 126, 129 Основного Закону України, якими унормовано гарантії незалежності суддів, дає підстави для висновку про те, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями здійснювати нагляд за діяльністю судді під час відправлення ним правосуддя та надавати вказівки із цього приводу. В іншому випадку це мало б наслідком порушення передбаченої Конституцією України заборони будь-якого впливу на суддю під час відправлення правосуддя. Зазначила, що в цій справі відсутні обставини, які б давали підстави для висновку про допущення Міністерством юстиції України протиправної бездіяльності стосовно позивача. Позивач не доводить належними доказами протиправність (незаконність) поведінки Міністерства юстиції України по відношенню до позивача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Позивач не надає доказів протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності Міністерства юстиції, не наводить конкретної норми закону, яку, на його переконання, порушив відповідач. Як висновок, позивач не довів належними доказами факт заподіяння моральної шкоди та вини відповідача у її заподіянні. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, проте в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі позивача, вимоги підтримав, прос ив задовольнити. Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), відповідач 1 вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач 2 вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу в судовому засіданні за відсутності учасників справи, з урахуванням обставин, зазначених у позові та у відзиві на позовну заяву. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що позивач звернувся до Апеляційного суду Львівської області з позовом до Сокальського районного суду, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про стягнення шкоди нанесеної протиправними діями судді Сокальського районного суду для визначення підсудності. 12.05.2015 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області позовну заяву [PERSON] до Сокальського районного суду Львівської області, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди направлено до Червоноградського міського суду Львівської області. 21.05.2015 року ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від у цивільній справі №459/1615/15-ц відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до Сокальського районного суду Львівської області, держави Україна про відшкодування моральної шкоди. 27.07.2015 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області апеляційну скаргу [PERSON] - відхилено. Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 21 травня 2015 року залишено без змін. 10.09.2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 21.05.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27.07.2015 року. У травні 2016 року [PERSON] звернувся до Червоноградського міського суду Львівської області з заявою про перегляд судових рішень за ново виявленими обставинами. 07.06.2016 року ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області заяву [PERSON] про перегляд рішення суду у зв`язку з нововиявленими обставинами залишено без задоволення. 05.06.2018 постановою Апеляційного суду Львівської області апеляційну скаргу [PERSON] , - задоволено частково. Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 07.06.2016 року скасовано. Провадження у справі за заявою [PERSON] про перегляд ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 21.05.2015 року за нововиявленими обставинами закрито. 17.10.2018 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2018 року залишено без змін. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. У березні 2017 року [PERSON] звернувся до Червоноградського міського суду Львівської області з заявою про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами. 24.05.2021 року ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області відмовлено у відкритті провадження за заявою [PERSON] про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 21.05.2015 року у справі № 459/1615/15-ц. 22.11.2021 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] - залишено бз задоволення Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 24.05.2021- залишено без змін. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою ст. 42 ЦПК України передбачено, що учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за пред`явленим позовом. Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228, зі змінами від 06.05.2020 № 380 (далі Положення № 228), в якому закріплені основні завдання та повноваження Міністерства юстиції України. Згідно з пунктом 4 Положення № 288, Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом. Відповідно до Положення № 288 Міністерство юстиції України має повноваження здійснювати представництво держави виключно під час урегулювання спорів, які розглядаються в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України, в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. а також в судах України у спорах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського суду з прав людини. Так, відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно із частиною четвертою статті 58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника. У свою чергу, під компетенцією розуміють сукупність предметів відання, завдань, повноважень, прав і обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством. При цьому слід зауважити, що передбачене статтею 58 ЦПК України правило про те, що держава бере участь у справі, зокрема, через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, означає й те, що юридичну оцінку оспорюваним рішенням, діям та/або бездіяльності суд може надати виключно з урахуванням меж повноважень, визначних державою для цього органу. У даній справі позивач просить відшкодувати моральну шкоду, яка спричинена порушенням його прав Червоноградським районним судом Львівської області, Апеляційним судом Львівської області, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ внаслідок постановлення незаконних ухвал у справі № 459/1615/15-ц, в результаті чого позивача було позбавлено доступу до правосуддя та порушено права, гарантовані статтями 8, 40, 55, 56 Конституції України. При цьому, Міністерство юстиції, яке позивач визначає представником держави, не має права у будь-який спосіб впливати на суддю при відправленні ним правосуддя. Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно із частинами першою та другою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частини перша, друга статті 126, частина перша статті 129 Конституції України). Системний аналіз положень статей 126, 129 Основного Закону України, якими унормовано гарантії незалежності суддів, дає підстави для висновку про те, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями здійснювати нагляд за діяльністю судді під час відправлення ним правосуддя та надавати вказівки із цього приводу. В іншому випадку це мало б наслідком порушення передбаченої Конституцією України заборони будь-якого впливу на суддю під час відправлення правосуддя. До компетенції Мін`юсту не входять питання, пов`язані із організацією діяльності судової системи України, Міністерство не наділене повноваженнями здійснювати нагляд за діяльністю судді при відправленні ним правосуддя, оскільки це забороняється законом (стаття 126 Конституції України). Як висновок, Міністерство юстиції України не має повноважень та компетенції представляти інтереси держави в даній справі та в подібній категорії справ, що є окремою підставою для відмови в задоволені позову, пред`явленого до неналежного відповідача. В цій справі відсутні обставини, які б давали підстави для висновку про допущення Міністерством юстиції України (як відповідачем, якого позивач визначив у якості представника держави у спірних правовідносинах) протиправної бездіяльності стосовно позивача. Статтею 1176 ЦК України визначено спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Таким чином, законодавством, що регулює порядок та підстави стягнення шкоди. завданої фізичній особі органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, чітко встановлено суб`єктний склад учасників цих спірних правовідносин, до яких Міністерство юстиції України не відноситься. З огляду на це, положення статті 1176 ЦК України не можуть бути застосовані до Міністерства юстиції, яке не являється суб`єктом відповідальності з цього приводу. Що стосується вимог позивача про відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди суд вказує наступне. Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обгрунтованим. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу йоготзахисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, що зокрема, має місце у даній справі. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини. на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. позивач стверджує, що шкода була спричинена судами України, а не відповідачем - Міністерством юстиції України, яке було визначено у якості представника держави у спірних правовідносинах. За таких обставин у задоволенні позову [PERSON] до Держави Україна в особі: Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed