Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, яким просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.02.2008р., між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 06.08.2012р., вищевказаний шлюб був розірваний. Від шлюбу у них мається дитина [PERSON] , [INFO] . Дитина весь цей час, проживає фактично з позивачем, про що зазначено в самому рішенні суду. Батько дитини, проживає окремо від них та взагалі виїхав проживати (десь приблизно на початку 2010 року) за кордон України. Де на сьогодні проживає відповідач, позивачу не відомо. Батько дитини взагалі не виявляв інтерес до свого сина та повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. В 2013 році, позивачка уклала шлюб з [PERSON] . З того часу, дитина проживає з ними. [PERSON] спільно з позивачкою утримує та виховує дитину, піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя. Взагалі, з 2013 року, дитина вважає [PERSON] своїм батьком. Крім того, від шлюбу з [PERSON] , у них маються ще дві дитини [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . При цьому, відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте її представник надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, якою позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, якою позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та при винесенні рішення врахувати висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 16.02.2008 першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис № 62. Від шлюбу сторони мають сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 09.04.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.08.2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (справа № 1510/4255/12). [PERSON] взяла на себе відповідальність за життя та здоров`я сина. Наразі неповнолітній разом з матір`ю проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 12.09.2024, приватний будинок складається з 3 житлових кімнат, кухні, передпокою, гардеробної, санвузла. Умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним вимогам: неповнолітній займає окрему кімнату, в якій є шафа-купе, ліжко, робочий стіл, забезпечений технічними засобами для дистанційного навчання. Мати неповнолітнього, [PERSON] , 05 липня 2013 року зареєструвала шлюб з [PERSON] (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 05.07.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 337). Згідно з консультаційним висновком лікаря-нарколога [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, за медичною допомогою не зверталася. Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» МВС України ФОВА-001918478, станом на 04.08.2024 [PERSON] , [INFO] , до кримінальної відповідальності не притягувалася, незнятої чи непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває. З неповнолітнім [PERSON] 12.09.2024 складено протокол бесіди. Під час розмови стало відомо, що батька він не пам`ятає, вихованням та утриманням займався вітчим, [PERSON] . Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , не заперечує проти позбавлення батьківських прав батька. [PERSON] , [INFO] . Згідно з характеристикою, наданою адміністрацією Ізмаїльського ліцею №1 з гімназією з поглибленим вивченням англійської мови Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] , [INFO] , навчається в 11-Г класі. Мати займається вихованням сина, цікавиться шкільним життям сина, підтримує постійний зв`язок з класним керівником та педагогами. Батько, [PERSON] , разом з сім`єю не проживає, участі у вихованні та утриманні сина не бере, на зв`язок з класним керівником не виходить, не відвідує батьківські збори, не надає матеріальної допомоги, не цікавиться станом здоров`я та успіхами неповнолітнього ні в письмовій, ні в усній формі, тобто фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Питання доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , 24.09.2024 було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, протокол № 23 та члени комісії вирішили пропонувати органу опіки піклування Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області за №04/22-1992 від 01.10.2024 року, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Вирішуючи позовні вимоги про позбавлення батьківських прав, суд виходить з такого. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п.п.1, 2, 4 ч.1 ст. 164 СК України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками або наркоманами. Пленум Верховного Суду України у п.п.15, 16 постанови «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» за №3 від 30 березня 2007 року роз`яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, [PERSON] позов та обставини позову визнав у повному обсязі. За таких обставин, суд вважає, що відповідач дійсно не виконує своїх батьківських обов`язків, оскільки не приділяє увагу вихованню дитини, не здійснює за нею належний догляд та контроль, не піклується про її духовний і фізичний розвиток, не забезпечує її необхідним харчуванням, не цікавиться її здоров`ям, не створює умови для отримання нею освіти, а також не проявляє до неї материнської уваги та турботи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.129 Конституції України, ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно роз`яснень п. 3 ч. 24 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки відповідач [PERSON] самоусунувся від виховання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає за можливе позовну заяву задовольнити та позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . неповнолітнього [PERSON] , [INFO] .

Outcome: approved