Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

Акціонерне товариство «Юнекс Банк» звернулися до суду з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна, стягнення процентів за користування безпідставно одержаними коштами. У своїй позовній заяві просили суд стягнути з [PERSON] на свою користь неправомірно отримані кошти в розмірі 319 088,26 грн., інфляційні втрати у розмірі 8 689,30 грн., а також 3% річних у розмірі 2 543,96 грн. Свою позовну заяву обґрунтували тим, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26.07.2022 р. було поновлено [PERSON] на роботі, а також вирішено стягнути грошові кошти, водночас рішення суду не містить застереження про те, що суми, належні до виплати за рішенням суду, визначні без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Таким чином, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26.07.2022 було присуджено до виплати Відповідачці середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1 241 951,20 грн. та невиплачену заробітну плату внаслідок простою у сумі 29 479,47 грн. Внаслідок негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 62 200,00 грн. (до вирахування податків та зборів), сума, належна до виплати Відповідачці зменшилась на 62 200,00 грн., а тому з Банку повинно було бути стягнено суму 1 179 751,20 грн. (1 241 951,20 грн. - 62 200,00 грн.). Банк, виконуючи свій обов`язок податкового агента, вимушений був сплатити суми податків та зборів додатково до стягнутої за рішенням суду суми, замість того, щоб відрахувати відповідні суми з сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заробітної плати внаслідок простою. На підставі викладеного просить стягнути вказані суми з відповідача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 серпня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2023 року було виправлено описку в ухвалі суду від 24 серпня 2023 року. 27 жовтня 2023 року на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог відповідно до змісту якої просили суд стягнути з [PERSON] на свою користь неправомірно отримані кошти в розмірі 428 529,27 грн., інфляційні втрати у розмірі 8 689,30 грн., а також 3% річних у розмірі 2 543,96 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року було витребувано у [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) виписку з її банківського рахунку на який надходили грошові кошти за зведеним виконавчим провадженням [NUMBER], відкритим на виконання рішення Подільського районного суду міста Києва в рамках цивільної справи №758/10828/20 від 26.07.2022, за період з 07 жовтня 2022 року по 31 жовтня 2022 року. 12 грудня 2023 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від представника позивача. 13 травня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з викладенням заперечень проти позову. 20 травня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 30 травня 2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідачки. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення вимог позовної заяви заперечувала у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Юнекс Банк» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування наказу про простій, відшкодування моральної шкоди. 26 липня 2022 року рішенням Подільського районного суду м. Києва позов задоволено частково (справа № 758/10828/20): 1) Визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» про звільнення [PERSON] з посади директора Департаменту корпоративного бізнесу Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» від 07 вересня 2020 року № 157-07-01-о/с. 2) Поновлено [PERSON] на посаді директора Департаменту корпоративного бізнесу Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК». 3) Стягнуто з Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1 241 951 грн 20 коп. 4) Визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» від 07 липня 2020 року N 120- 07-03-о/с «Про простій». 5) Стягнуто з Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» на користь [PERSON] розмір невиплаченої заробітної плати внаслідок простою у сумі 29 479 грн 47 коп. 6) Стягнуто з Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. 7) Стягнуто з Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 84 145 грн. 8) Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі 9) Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Решту позовних вимог залишено без задоволення. Таким чином, рішенням суду від 26.07.2022 р. було визначено до стягнення з Банку на користь [PERSON] кошти на загальну суму 1 405 575,67 грн (1 241 951,20 грн + 29 479,47грн + 50 000 грн.+ 84 145 грн.). Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2022 року, апеляційну скаргу АТ «Юнекс Банк» було задоволено частково. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 липня 2022 року у справі № 758/10828/20 змінено в частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну допомогу, а саме зменшено суму стягнутих витрат до 50 487,00 грн. Постановою Верховного Суду від 29 травня 2023 року, касаційну скаргу АТ «Юнекс Банк» було залишено без задоволення. 27 липня 2022 року Банк виконав рішення суду від 26.07.2022р. у частині, що підлягала негайному виконанню, а саме: - поновив [PERSON] на посаді Директора Департаменту корпоративного бізнесу АТ «ЮНЕКС БАНК» з 27.07.2022 р., що підтверджується наказом від 27.07.2022 № 114-27- 01-о/с; - виплатив [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 62 200 (шістдесят дві тисячі двісті) гривень 00 копійок, що за вирахуванням податків та зборів, передбачених законодавством України, склало 50 071 (п`ятдесят тисяч сімдесят одна) гривня 00 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією Банку № 299 від 27.07.2022. 23 вересня 2022 року [PERSON] звернулась до Подільського районного суду м. Києва із заявою про видачу виконавчого листа, та отримала чотири виконавчих листи № 758/10828/20 від 06.10.2022 р. 07 жовтня 2022 року приватним виконавцем Жданович В.М. винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчих листів № 758/10828/20 від 06.10.2022 р., виданих Подільським районним судом м. Києва: 1) № 70020059 - про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 1 241 951,20 грн; 2) № 70020381 - про стягнення невиплаченої заробітної плати внаслідок простою у сумі 29 479,47 грн; 3) № 70021430 - про стягнення моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн; 4) № 70022619 - про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 84 145,00 грн. Зазначені виконавчі провадження було об`єднано у зведене виконавче провадження № [NUMBER]. Протягом 11-12 жовтня 2022 року приватним виконавцем Жданович В.М. на виконання рішення суду від 26.07.2022р. з рахунків АТ «Юнекс Банк» в примусовому порядку було списано кошти, а саме: - 1 548 021,23 грн. з кореспондентського рахунку Відповідача, відкритого в АТ «Укрексімбанк», що підтверджується квитанцією SWIFT від 11.10.2022; - 1 500,00 грн. з кореспондентського рахунку Відповідача, відкритого в АТ «Індустріал Банк», що підтверджується квитанцією SWIFT від 12.10.2022; - 140 324,25 грн. з кореспондентського рахунку Відповідача, відкритого в АТ «Ощадбанк», що підтверджується квитанцією SWIFT від 12.10.2022. Протягом 12-13 жовтня 2022 року надмірно списані з кореспондентських рахунків Позивача в АТ «Ощадбанк» кошти в сумі 1500,00 грн. та 140 324,25 грн. (загалом - 141 824,25грн) були повернуті Позивачу, що підтверджується квитанціями SWIFT від 12-13.10.2022. Таким чином, в результаті примусового виконання рішення суду від 26.07.2022р. з рахунків АТ «ЮНЕКС БАНК» була в примусовому порядку списана сума коштів в загальному розмірі 1 548 021,23 грн., яка складалась з коштів за рішенням суду від 26.07.2022р. в сумі 1 405 575,67 грн., винагороди приватного виконавця (10%) в сумі 140 557,56 грн. та витрат виконавчого провадження в сумі 1 888,00 грн. 12 жовтня 2022 року Банком було перераховано до бюджету: податок з доходів фізичних осіб у розмірі 237 127,62 грн., що підтверджується платіжною інструкцією Банку № 225 від 12.10.2022; військовий збір у сумі 19 760,64 грн., що підтверджується платіжною інструкцією Банку № 224 від 12.10.2022. Всього Банком було перераховано 256 888,26 грн. 12 жовтня 2022 року приватним виконавцем Жданович В.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № [NUMBER] на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. 08 червня 2023 року Позивач отримав повідомлення від Київського міського центру зайнятості від 05.06.2023 № 269.1-2579/23 з вимогою про сплату коштів в сумі 109 441 (сто дев`ять тисяч чотириста сорок одна) грн. 01 коп. Призначення платежу: «Повернення допомоги по безробіттю за [PERSON] від АТ «ЮНЕКС БАНК». З повідомлення вбачалось, що в результаті обміну інформацією між Пенсійним фондом України та Державним центром зайнятості було виявлено, що у період перебування на обліку як безробітна в органах Київського міського центру зайнятості Відповідачка перебувала у трудових відносинах з АТ «ЮНЕКС БАНК» (поновлена на роботі з 08 вересня 2020 року). З огляду на зазначене Київський міський центр зайнятості вимагає поверненням Позивачем надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття [PERSON] , яка була зареєстрована як безробітна з 17.09.2020 по 04.10.2021. 23 червня 2023 року Позивач на виконання вимоги перерахував на рахунок Київського міського центру зайнятості кошти в сумі 109 441,01 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 61 від 23.06.2023. Щодо позовних вимог, судом встановлено наступне. Під час розгляду справи стороною позивача неодноразово було звернуту увагу на те, що справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення (Постанова від 07.10.2020 № 523/14396/19 Верховний Суд. Касаційний цивільний суд). Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26.07.2022 р. не містить застереження про те, що суми, належні до виплати за рішенням суду, визначні без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом IV Податкового кодексу України, відповідно до п. 162.1 ст. 162 якого платником податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, та податковий агент. Відповідно до пунктів 163.1 та 164.1 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування платника податку є, зокрема загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту) (пп.164.2.1 Податкового кодексу України). Також було звернуто увагу на те, що згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Станом на 01 січня 2022 року розмір мінімальної заробітної плати становив 6 500 грн. Таким чином, оподаткуванню підлягає частина суми моральної шкоди в розмірі 24 000 грн. (50 000 грн.- (6 500 грн. х 4)). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених Податковим кодексом України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Подібні за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах були викладені у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі N 359/10023/16-ц (провадження N 61-14794св18). Суд зауважує, що під час розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що позивачка за рішенням суду отримала кошти в сумі 1 455 646, 67 грн., які складаються з: 1 241 951, 20 грн. (сума середнього заробітку, зменшена на суму, виплачену Банком внаслідок негайного виконання рішення суду - до вирахування податків та зборів) + 50 071, 00 грн. (сума середнього заробітку, виплачена внаслідок негайного виконання рішення суду, зменшена на суму податків та зборів ) + 29 479, 47 грн. (сума за простій, зазначена у рішенні суду) + 50 000,00грн. (сума моральної шкоди, зазначена у рішенні суду) + 84 145,00 грн. (правові витрати) На переконання сторони позивача, різниця між сумою, фактично отриманою [PERSON] , та сумою, яку вона повинна була отримати у разі, якщо були б виконані всі приписи законодавства: 1 455 646, 67 - 1 136 558,41 = 319 088, 26 грн. Правовідносини з приводу набуття, збереження майна без достатньої правової підстави регулюються главою 83 Цивільного Кодексу України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Дослідивши матеріали справи, та надавши оцінку доводам сторін, суд зауважує, що Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та вираховуються при виплаті працівнику. Отже, присуджена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів при її виплаті. Вказана правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц та від 18.04.2019 у справі № 812/2/16. Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, розмір присуджених сум при виплаті на виконання судового рішення підлягає зменшенню на суму податків та зборів, оскільки особа відшкодовує (виплачує, надає) на користь фізичної особи середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, така особа виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов?язана утримати і перерахувати податок зі суми такого доходу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 185/2109/18. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов?язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов?язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. В даній судовій справі вбачається що відповідач не здійснив утримання і перерахування податку зі суми такого доходу, а тому така відповідальність не може автоматично перекладатися на відповідача шляхом стягнення з відповідача цих сум. Позаяк цього важливим є те, що доданими до позову документами не підтверджується рахункова помилка та недобросовісність набувача, а тому вказана грошова сума не підлягає поверненню: У статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N? 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі N? 545/163/17 (провадження « 61-33727сво 18). При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91ц14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження N? 14-445цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тому, вказана грошова сума не підлягає поверненню, якщо особа, яка її сплатила, не доведе, що виплата була здійснена внаслідок рахункової помилки з її боку або недобросовісності з боку набувача. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26.07.2022 позов [PERSON] задоволено частково. та стягнуто з АТ «Юнекс Банк» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1 241 951 грн 20 коп. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Суд зазначає, що відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і ного юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Виконання рішення суду у справі №758/10828/20 було здійснено приватним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Встановивши, що відповідачка отримала від позивача спірні грошові кошти у вигляді заробітної плати, їх виплата проведена позивачем, без рахункової помилки та без недобросовісності з боку відповідача, а тому в задоволенні позовної заяви, подану на підставі ст. 1215 ЦК України, слід відмовити. Щодо допомоги по безробіттю, то в цьому випадку слід керуватися положеннями статті 35 Закону України «Про загальнообов?язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Згідно з нормами зазначеної статті, обов?язок подавати достовірні дані покладається саме на роботодавця, який має здійснювати це в належний спосіб. У разі порушення встановленої процедури, роботодавець несе ризик та зобов?язаний відшкодувати шкоду, спричинену таким порушенням. В частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд доходить до висновку про відмову в задоволенні, оскільки такі вимоги є похідними. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Суд зауважує, що відповідно до ч.7 ст. 141 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 11, 15, 16, 83, 177, 249, 257, 258, 261, 267, 509, 1212 ЦК України,

Outcome: approved