Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у сумі 2\~500 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1.1. Позов мотивовано тим, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.01.2023 року у справі № 495/483/23 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем; визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком. Вказаним рішенням також встановлено факт самостійного виховання дитини батьком. Рішення не було оскаржене та набрало законної сили. Як зазначає позивач, обставини не змінились, дитина перебуває з батьком, відповідач участі в житті дитини не приймає, у зв`язку з чим виникла необхідність звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. 1.2. Правом подачі відзиву на позовну заяву, відповідач не скористався. 2.Рух справи. Ухвалою від 25.03.2024 відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження, позивачу запропоновано надати додаткові докази; призначено судове засідання на 22.04.2024, відкладено на 23.05.2024, 26.06.2024, 31.07.2024, 03.09.2024, 09.10.2024. 3. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення; порядок судового розгляду. Позивач у жодне із судових засідань не з`явився; про дату, час, місце судового розгляду повідомлений належно шляхом направлення судових повісток; про поважність причин неявки або про відкладення розгляду справи суду не заявив. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час, місце судового розгляду повідомлена належно шляхом направлення судових повісток; про поважність причин неявки або про відкладення розгляду справи суду не заявила. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось у зв`язку з неявкою всіх учасників справи (частина друга статті 247 ЦПК України). 4. Фактичні обставини справи. [PERSON] , [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.04.2018. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.01.2023 року у справі № 495/483/23 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем; визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; відібрано малолітню дитину [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком [PERSON] . Вказане судове рішення набрало законної сили 27.02.2023. Зареєстроване місце проживання позивача [ADDRESS] (копія паспорта громадянина України № [NUMBER] , виданого 28.03.2008). Зареєстроване місце проживання відповідача [ADDRESS] (відомості Єдиного державного демографічного реєстру станом на 25.03.2024). 5. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Відповідно ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини У відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ст. 181 Сімейного кодексу України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього. У контексті статті 181 Сімейного кодексу України, обставинами, які підлягають доказуванню у даній справі є: з ким із батьків проживає дитина. Як встановлено, позивач не надав суду жодного доказу для підтвердження місця проживання дитини. Таким чином, обставину фактичного проживання дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] суд вважає не доведеною. Посилання позивача на обставини, встановлені судовим рішенням від 25.01.2023 у справі № 495/483/23 суд вважає безпідставним, оскільки вказаним судовим рішенням встановлено факт самостійного виховання дитини батьком, що не є суміжним із фактом самостійного утримання батьком дитини та їх спільного проживання з дитиною. Суд також враховує, що питання про визначення місця проживання дитини із батьком та відібрання дитини у матері сторони вирішували у судовому порядку. Наведене свідчить про існування спору між сторонами у даній площині, який вони не змогли вирішити самостійно або із участю Органу опіки та піклування. Водночас, доказів про виконання судового рішення у справі № 495/483/23 у частині фізичного поселення дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] (ані у примусовому ані у добровільному порядку) суду не надано. Таким чином, враховуючи чітку та однозначну вимогу статті 181 Сімейного кодексу щодо можливості присудження аліментів лише на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина та відсутність будь-яких доказів на підтвердження факту проживання дитини з позивачем, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. 6. Розподіл судових витрат. Враховуючи положення статті 141 ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed