Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування заявлених позовних вимог вказала, що з 04.08.2018 року по 27.10.2022 року перебувала у зареєстрованому Деснянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис 1245 шлюбі із відповідачем. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27.10.2022 року шлюб між ними було розірвано. За час перебування у шлюбі ними було набуто спільне майно, а саме: 28.09.2021 року відповідачем, в інтересах їх родини було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором про відступлення прав, серії та номер 28/09/2021-1 укладений відповідачем з ТОВ «Вишгородміськреконструкція» та довідкою про повну оплату. 01.10.2021 року відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач зазначила, що у вересні 2018 року виїхала за кордон до Словацької Республіки працювати, навчатися та шукати роботу для чоловіка, який з 2014 року офіційно не працював. По домовленості з відповідачем він мав приїхати до неї для сумісного проживання, однак починаючи з вересня 2018 року відповідач жодного разу до неї не приїздив, мотивуючи тим, що квартира, в якій вони разом проживали потребує сталий нагляд. З 2018 року здає належну їй на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] в оренду та всі кошти, які були отримані з оренди квартири, були отримані відповідачем та використані на його розсуд. Позивачем була надана довіреність на ім`я відповідача на управління та експлуатацію належною їй квартирою. До лютого 2022 року відповідач систематично отримував грошові кошти від оренди належної їй квартири. 09.09.2021 року нею було надано відповідачу нотаріальну згоду на купівлю будь-якого майна на території України, засобом платежу за будь-які гроші, як об`єкт спільної сумісної власності. Відтак, вважає, що квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є їх з відповідачем спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу відповідно до ч. 1 ст.70 СК України на рівні частки. На підставі викладеного звернулася до суду та просила здійснити поділ майна квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також просила судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2022 року дану справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі і призначено до підготовчого судового засідання. 01.03.2023 року до суду від адвоката Таранової Н.В., яка діє в інтересах [PERSON] , надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу. В обґрунтування зустрічної позовної заяви після її уточнення зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Після укладення шлюбу у вересні 2018 року [PERSON] виїхала на роботу за кордон до Словацької Республіки де постійно мешкає та працює до теперішнього часу. Спільна квартира була придбана у вересні 2021 року [PERSON] особисто, за власні його кошти. З вересня 2018 року до вересня 2021 року, тобто до часу придбання спірного майна, подружжя разом не мешкали, спільного господарства не вели, шлюбних стосунків не мали, грошових зобов`язань між сторонами не існувало. Зазначила, що причиною цих обставин є укладання фіктивного шлюбу за домовленістю сторін, а саме: виїзд за кордон для працевлаштування [PERSON] , якій було необхідно перебувати у зареєстрованому шлюбі, а [PERSON] це було необхідно для того, щоб [PERSON] , як дружина мала можливість його працевлаштувати за кордоном. Проте, [PERSON] свої зобов`язання не виконала, залишилася за кордоном, працювати та мешкати самостійно. Про свої доходи, грошові виплати та інше [PERSON] не повідомляла чоловіку, грошові кошти йому не перераховувала. Подружжя фактично разом не проживало та [PERSON] не було відомо про подання позову на розірвання шлюбу. Наголосила, що [PERSON] тривалий час хворів та отримав інвалідність, про що [PERSON] не мала ніякого уявлення, що підкреслює ту обставину, яка свідчить про небажання знати про дійсний стан здоров`я один одного. [PERSON] особисто вказує, що вона виїхала у вересні 2018 року, тобто одразу після одруження за кордон де постійно мешкає та працює до теперішнього часу, а відтак мети створення сім`ї у сторін не було. За час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі [PERSON] постійно мешкав без дружини, а згодом він самостійно виїхав за кордон та йому не було відомо про подачу [PERSON] позову про розірвання шлюбу. [PERSON] подано до суду заяву на перегляд заочного рішення про розірвання шлюбу з подальшою можливістю подання зустрічного позову про визнання шлюбу не дійсним на підставі його фіктивності. На підставі викладеного просила суд визнати право особистої приватної власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 21,2 кв. м за [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11.07.2023 року прийнято до спільного розгляду з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. [PERSON] ,\~яка приймала\~участь у\~судовому засіданні\~в режимі\~відеоконференції та\~її представник,\~яка безпосередньо\~була присутня\~у судовому\~засіданні первісні\~позовні вимоги\~підтримали та\~просили їх\~задовольнити у\~повному обсязі,\~щодо задоволення\~зустрічних позовних\~вимог заперечували\~та просили\~відмовити у\~їх задоволенні.\~Крім того,\~представник [PERSON] \~подала до\~суду відзив\~на зустрічну\~позовну заяву,\~в якому\~зазначила,\~що шлюб\~укладений між\~сторонами є\~законним.\~Ухвалою Вишгородського\~районного суду\~Київської області\~від 24.03.2023\~року заяву\~ [PERSON] \~про перегляд\~заочного рішення\~Вишгородського районного\~суду Київської\~області від\~27.10.2022\~року про\~розірвання шлюбу\~було залишено\~без задоволення,\~оскільки [PERSON] \~про розгляд\~справи повідомлявся\~належним чином\~та підстав\~для його\~скасування судом\~не встановлено.\~Постановою Київського\~апеляційного суду\~від 27.06.2023\~року ухвалено\~нове рішення,\~яким шлюб\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~розірвано.\~Зазначила,\~що сторони\~вже з\~2016\~року проживали\~як одна\~сім`я,\~вели спільне\~господарство,\~мали спільний\~сімейний бюджет,\~робили ремонт\~в належній\~на праві\~власності [PERSON] \~квартирі,\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~купували предмети\~домашнього побуту,\~крім того\~всі свята\~проводили в\~колі рідних\~та друзів,\~що можуть\~підтвердити свідки.\~Шлюб розглядався\~лише з\~метою створення\~повноцінної родини\~для сумісного\~проживання та\~відповідно праці\~на створення\~матеріальної бази\~родини.\~Щодо тверджень\~ [PERSON] \~про те,\~сторони після\~реєстрації шлюбу\~разом не\~проживали,\~що свідчить\~про фактичне\~припинення шлюбних\~відносин зазначила,\~що в\~кінці серпня\~відповідачу по\~зустрічному позову\~прийшло повідомлення\~з університету,\~що 13.08.2018\~року відповідача\~по зустрічному\~позову зарахували\~до аспірантури\~та запросили\~на навчання.\~За сумісними\~домовленостями сторін\~ [PERSON] \~мав приїхати\~до [PERSON] \~в Словацьку\~Республіку через\~півроку,\~після того\~як здасть\~в оренду\~квартиру в\~м.\~Києві,\~яка належить\~на праві\~власності [PERSON] .\~З цією\~метою [PERSON] \~06.09.2018\~року лишила\~довіреність на\~ [PERSON] \~та на\~директора агенції\~нерухомості [PERSON] ,\~де надала\~їм право\~від свого\~імені заключати\~договори з\~нерухомістю,\~окрім права\~відчуження.\~Дія довіреності\~була продовжена\~09.09.2021\~року до\~09.09.2024\~року,\~але в\~подальшому була\~припинена.\~З цього\~часу та\~до 20.02.2022\~року всі\~кошти за\~оренду даної\~квартири отримував\~ [PERSON] .\~В період\~з 2019\~по 2021\~рік [PERSON] \~здобував вищу\~освіту в\~Національному університеті\~біоресурсів і\~природокористування України\~за спеціальністю\~193\~«Геодезія та\~землеустрій».\~З електронних\~листів [PERSON] \~до [PERSON] ,\~вбачається,\~що [PERSON] \~просив перевірити\~свої випускні\~роботи,\~що також\~свідчить про\~підтримання шлюбних\~відносин.\~Одним з\~доказів того,\~що сторонами\~велася сумісна\~господарська діяльність,\~є те,\~що [PERSON] \~продовжував не\~працювати,\~та [PERSON] \~була змушена\~окрім навчання\~ще й\~працювати та\~неодноразово лишала\~кошти [PERSON] \~готівкою.\~ [PERSON] \~часто була\~в місті\~сумісного проживання\~за адресою\~ [ADDRESS] ,\~про що\~свідчать штампи\~перетинів кордону\~Словаччина -\~Україна ,\~а саме:\~24.06.2018\~-\~30.06.2018;\~04.09.2018-14.09.2018;\~26.10.2018-01.11.2018;\~15.12.2018-06.01.2019;\~27.02.2019-01.03.2019;02.06.2019-25.08.2019;\~03.10.2019-05.10.2019;\~20.12.2019-10.01.2020;\~01.09.2021-21.09.2021;\~02.01.2022-14.01.2022.\~Про те,\~що шлюб\~був повноцінним,\~свідчать також\~факти спілкування\~позивач за\~зустрічним позовом\~з членами\~родини відповідача\~за зустрічним\~позовом братом,\~його родиною\~та сумісні\~фото.\~Відповідно до\~відомостей про\~доходи,\~надані ДПС\~України ГУ\~ДПС у\~Київській області\~за період\~з 2012\~по грудень\~2022\~рік,\~ [PERSON] \~починаючи з\~2016\~року до\~31.12.2022\~року доходів\~не отримував. Жодної інформації не міститься в договорі № 28/09/2021-1 від 28.09.2021 року, щодо придбання майнових прав на квартиру, а саме кватири за адресою [ADDRESS] за особисті кошти [PERSON] . Спірна квартири була придбана зі згоди [PERSON] та є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України на рівні частки. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник [PERSON] у судовому засіданні щодо первісних позовних вимог заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні, наполягала на задоволенні зустрічних позовних вимог. Крім того, подала до суду відзив на первісну позовну заяву, в якому виклала аналогічні доводи, викладеним у зустрічній позовній заяві. Також наголосила, що сторони з вересня 2018 року не мешкали разом, не мали шлюбних стосунків, не вели спільного господарства, не надавали допомоги один одному, про що свідчить сама позивач у позовній заяві. Спірна квартира була придбана у вересні 2021 року [PERSON] за особисті кошти, тобто на той час подружжя три роки не мешкали разом, а тому просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення [PERSON] та її представника, представника [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено,\~що 04\~серпня 2018\~року між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~був зареєстрований\~шлюб Деснянським\~районним у\~місті Києві\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Головного територіального\~управління юстиції\~у місті\~Києві,\~про що\~зроблено відповідний\~актовий запис\~№ 1245. Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27.10.2022 року, шлюб між сторонами було розірвано. З Єдиного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109773766) встановлено, що ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24.03.2024 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу залишено без задоволення. Окрім того,\~з Єдиного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112325328) встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 27.06.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 жовтня 2022 року скасовано та постановлено нове, за яким позовні вимоги [PERSON] задоволено. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 04 серпня 2018 року, Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1245 розірвано. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 992 грн. 40 коп. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 277743016 від 01.10.2021 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 313879593 від 01.11.2022 року вбачається, що 28.09.2021 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 21,2 кв.м., житловою площею 10.6 кв.м розташованої за адресою: [ADDRESS] . Питання особистої приватної власності подружжя та право спільної сумісної власності подружжя врегульовано статтями розділів 7-8 СК України. Позиція позивача за первісним позовом ґрунтується на гіпотезах та диспозиціях, викладених у статтях 60-71СК України. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст.ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Судом з матеріалів справи встановлено, та не заперечувалося сторонами під час розгляду даної справи у суді, що спірна квартира була придбана за час перебування сторін у шлюбі, про що і безпосередньо свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 277743016 від 01.10.2021 року та Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 313879593 від 01.11.2022 року. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто. [PERSON] звертаючись до суду із позовом посилалася на те, що спірна квартира є спільним майном подружжя та при поділі їх частки є рівними. [PERSON] вважає, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана ним у вересні 2021 року особисто, за власні його кошти. З вересня 2018 року до вересня 2021 року, тобто до часу придбання спірного майна, разом не мешкали, спільного господарства не вели, шлюбних стосунків не мали, грошових зобов`язань між сторонами не існувало. Вважає, що причиною цих обставин є укладання фіктивного шлюбу за домовленістю сторін, а саме: виїзд за кордон для працевлаштування [PERSON] , якій було необхідно перебувати у зареєстрованому шлюбі, а [PERSON] це було необхідно для того, щоб [PERSON] , як дружина мала можливість його працевлаштувати за кордоном. Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Доводи позивача за зустрічним позовом, щодо того, що спірна квартира є його особистою власністю, жодними належними та допустимими доказами не підтверджується. Ним не долучено жодного доказу, який свідчив би про придбання спірної квартири за особисті кошти, враховуючи, що згідно відомостей ГУ ДПС України в Київській області, [PERSON] починаючи з 2016 року по 31.12.2022 року доходів не отримав. На спростування презумції спільного майна подружжя, представник позивача за зустрічним позовом також посилається на те, що спірна квартира була придбана [PERSON] в період їх спільного не проживання, а саме після 2018 року. Однак, такі твердження суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та наданими суду доказами. Так, судом встановлено та сторонами не заперечується, що 13.08.2018 року відповідача по зустрічному позову зараховано до аспірантури та запрошено на навчання в Словацьку Республіку. З наявних штампів перетинів кордону Словаччина - Україна в закордонному паспорті [PERSON] , вбачається, що остання неодноразово приїздила в Україну, а саме: 24.06.2018 - 30.06.2018; 04.09.2018-14.09.2018; [NUMBER] ; [NUMBER] ; [NUMBER] ; [NUMBER] ; [NUMBER] ; [NUMBER] ; [NUMBER] ; 02.01.2022-14.01.2022. Будь-яких доказів, на підтвердження того, що [PERSON] приїздила у вказаний період не до чоловіка [PERSON] матеріалами справи не містять та останнім не спростовано. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] на ім`я [PERSON] неодноразово посвідчувалася нотаріальна довіреність на управління та експлуатацію належною їй квартирою, у тому числі з питань пов`язаних із укладанням договору найму (оренди), що не інакше свідчить про здійснення спільної господарської діяльності. Крім того, з наявної в матеріалах справи нотаріально посвідченої заяви [PERSON] вбачається, що вона надає згоду своєму чоловікові [PERSON] на купівлю будь-якого нерухомого майна не території України. Тобто спірна квартира була набута [PERSON] зі згоди дружини [PERSON] . Не можуть бути підставою для відступу від презумпції рівності часток і доводи [PERSON] щодо фіктивності укладення шлюбу, оскільки, вказуючи на фіктивність шлюбних відносин між сторонами, останній належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного факту з урахуванням положень глави 5 (недійсність шлюбу) СК України не надав, хоча у відповідності ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, враховуючи наведене та встановивши, що спірна квартира, була придбана сторонами під час шлюбу, суд приходить до висновку, що наявні підстави для поділу цього майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, шляхом визнання права власності за кожним на її частину. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за первісними позовними вимогами, як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] доведені належними і допустимими доказами, тому її позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи викладене, оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення та відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати понесені у вигляді судового збору в розмірі 5 558, 81 грн. В зв`язку з відмовою в задоволенні зустрічних позовних вимог питання розподілу судових витрат судом не вирішується. На підставі викладеного та

Outcome: approved