Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.06.2024 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Держави Україна, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позовна заява сформована в системі «Електронний суд» 19.06.2024. Позовна заява обґрунтована тим, звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилається на системну бездіяльність посадових осіб правоохоронних органів та прокуратури, а також бездіяльність самих органів державної влади в особі Полтавської обласної прокуратури. Вважає, що тривале проведенням досудового розслідування, невстановлення особи, яка скоїла злочин, підлягає відшкодуванню державою за рахунок Державного бюджету України. Позивач вказувала, що 02.05.2019 близько 9 години ранку на неї було здійснено напад невідомою особою, завдано тілесних ушкоджень з застосуванням фізичної сили та погроз від невідомої особи. За даним фактом 03.05.2019 слідчим відділенням ВП № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області було відкрито кримінальне провадження № 12019170020001086 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Станом на 19.06.2024 повідомлення про підозру, жодній особі не оголошено, ряд слідчих дій, необхідних для встановлення істини по справі не проведено. Листом Полтавської окружної прокуратури Полтавської області від 29.04.2024 за вих. № 131-596-16 повідомлено, що за результатами проведеного досудового розслідування, 07.04.2024 дізнавачем СД ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області Абраменею Є.І. прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 12019170020001086 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Прокурором у кримінальному провадженні вказане рішення не скасовувалось. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23.05.2024 в справі № 552/2541/19 скасовано постанову про закриття КП № 12019170020001086 від 03.05.2019. Вважає, що зазначене підтверджує протиправну бездіяльність процесуального прокурора щодо тривалого досудового розслідування кримінального провадження № 12019170020001086 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.05.2019 за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України. Позивач вказувала, що ухвалами слідчих суддів неодноразово було задоволено її скарги на бездіяльність та рішення слідчого. [PERSON] в позовній заяві наголошувала, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року справа № 552/5408/22 (провадження 11-кп/814/1153/24), апеляційну скаргу потерпілої [PERSON] задоволено, ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2023 року скасовано, постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Полтавської окружної прокуратури Петруні В.С. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 травня 2019 року за №12019170020001086, на підставі пункту 3-1 частини 1 статті 284 КПК України, а саме, у зв`язку із не встановленням особи, яка вчинила кримінальний проступок, та закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченого пунктом 1 частини 1 статті 49 КК України, відмовлено. Матеріали провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 травня 2019 року за №12019170020001086, повернуто органу досудового розслідування. Вважає, що має місце протиправна бездіяльність дізнавачів ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області по кримінальному провадженню № 12019170020001086 порушеного за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Окрім того, у зв`язку з системними порушеннями дізнавачем ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області прав позивача в кримінальному провадженні № 12019170020001086 порушеного за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України створювалися та створюються штучні умови працівниками поліції, направленні на уникнення винною особою від кримінальної відповідальності. Позивач вказувала, що станом на 19.06.2024 жодній особі повідомлення про підозру не оголошено, обвинувальний акт до суду не направлено, що є на думку позивача прямим порушенням розумних строків досудового розслідування кримінального провадження № 12019170020001086 та порушенням прав та інтересів позивача, як потерпілої по кримінальному провадженню. Вважає, що має право з урахуванням позиції Великої палати Верховного суду, викладеної в справі № 916/1423/17, вимагати від Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, матеріальну компенсацію за порушення розумних строків досудового розслідування, неякісне проведення досудового розслідування та допущення ряду бездіяльностей з урахуванням рішень судів: ухвали Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року справа № 552/5408/22 (провадження 11-кп/814/1153/24); ухвали Київського районного суду м. Полтави від 19.08.2022 справа № 552/2541/19 (провадження № 1-кс/552/471/22); ухвали Київського районного суду м. Полтави від 18.02.2022 справа № 552/2541/19 (провадження № 1-кс/552/85/22); ухвали Київського районного суду м. Полтави від 08.09.2021р. справа № 552/2541/19 (провадження № 1-кс/552/1377/21); ухвали Київського районного суду м. Полтави від 13.05.2021 справа № 552/2541/19 (провадження № 1-кс/552/558/21); ухвали Київського районного суду м. Полтави від 15.07.2020 справа № 552/2541/19 (провадження № 1-кс/552/1106/20); постанови Верховного суду від 22.06.2023 справа № 552/5408/22 (провадження № 51-1585км23); ухвали Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року справа № 552/5408/22 (провадження 11-кп/814/1153/24); ухвали Київського районного суду м. Полтави від 23.05.2024 справа № 552/2541/19 (провадження № 1-кс/552/811/24). Вказувала, що є особою з інвалідністю 2-ї групи, їй заборонені психоемоційні навантаження та стреси, але її права системно порушуються органом досудового розслідування та процесуальним прокурором. Моральну шкоду оцінює на суму 310942,00 грн. (триста десять тисяч дев`ятсот сорок дві гривні), обґрунтовуючи тим, що її квартира, як єдине приватне житло було підтоплено 25.03.2021 шляхом залиття центральним холодним водопостачанням підвального простору, внаслідок чого частково зруйновано квартиру, що підтверджено висновком експерта № 993 від 29.09.2021 з завданням матеріальних збитків на суму 310942,00 грн. Також наголошувала, що перебувала на стаціонарному лікуванні з 13.01.2024 по 17.01.2024 в наслідок нервового зриву, її було госпіталізовано. Зазначала, що ціна позову складає 100000000 грн. (сто мільйонів) + 310 942,00 грн. (триста десять тисяч дев`ятсот сорок дві гривні) = 100 310 942 (сто мільйонів триста десять тисяч дев`ятсот сорок дві гривні), яка обґрунтовується шляхом розрахунку суми матеріальної шкоди на суму 310942,00 грн. (триста десять тисяч дев`ятсот сорок дві гривні) та моральної шкоди на суму 100 000 000 грн. (сто мільйонів). В своїй позовній заяві позивач просила стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 310942,00 грн. (триста десять тисяч дев`ятсот сорок дві гривні). Просила також стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 100 000 000 грн. (сто мільйонів гривень). Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 20.06.2024 відкрито провадження \~у справі\~за позовом\~ [PERSON] за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Державна казначейська служба України 11.07.2024 подала до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтованим тим, що Казначейство є органом державної влади, одним з структурним елементів державного апарату, і не може уособлювати у собі таке широке поняття, як Держава. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідач вказував, що Державна казначейська служба України ніяких допроцесуальних відносин з позивачем не мала, його законні права та інтереси не порушувала. Вважає, що немає жодних правових підстав для відшкодування позивачеві шкоди за рахунок коштів держави, а позивачем не надані докази, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу душевних страждань саме з боку відповідача Полтавської обласної прокуратури в розмірі 100 000 000,00 грн. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державної казначейської служби України в повному обсязі. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 21.08.2024 закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] зверталася до суду з заявами про розгляд справи без її участі. Суд,\~ дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що в провадженні \~ВП № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області перебуває кримінальне провадження № 12019170020001086 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Процесуальне керівництво в даному кримінальному провадженні здійснюється прокурором Полтавської окружної прокуратури Полтавської області, а не Полтавською обласною прокуратурою. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до положень ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4\~ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2\~ст.78 ЦПК України). Статтею 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадках, зазначених у статті 2 цього Закону, у випадку: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що шкоду їй спричинено протиправною бездіяльність обласної прокуратури, яка мала місце в ході здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 12019170020001086. Натомість, як встановлено дослідженими в справі доказами, кінцеве рішення в кримінальному провадженні № 12019170020001086 станом на час звернення позивача [PERSON] з даним позовом до суду та станом на час вирішення спору судом не прийнято. Згідно з ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі\~ст. 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Згідно з ч.1\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1\~ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи посадових осіб до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі\~ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Застосовуючи статті\~1173,\~1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». За змістом\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог\~статті 1173 та 1174 ЦК України\~потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей\~1167,\~1174 ЦК України. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване\~ст. 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. За змістом ч. 1\~ст.303 КПК України\~під час досудового розслідування можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора. За правилом ч. 2\~ст. 307 КПК України\~ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про:1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів та встановлення їхньої бездіяльності у порядку адміністративного судочинства, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) матеріальної та моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19 (провадження № 61-20488св18), від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18 (провадження № 61-2685св19), від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/19 (провадження № 61-18842св19), від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17 (провадження № 61-40480св18), від 20 травня 2020 року у справі № 337/3375/17 (провадження № 61-11586св19), від 20 травня 2020 року у справі № 639/6736/18 (провадження № 61-12512св19), від 23 червня 2020 року у справі № 554/108/18 (провадження № 61-41514св18), від 24 червня 2020 року у справі № 520/14/19 (провадження № 61-23199св19), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20), від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19), 13 травня 2021 року у справі № 638/8493/19 (провадження № 61-13452св20), від 19 грудня 2022 року у справі № 466/5021/18 (провадження № 61-21157св19) та інших. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову». Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд приходить до висновку, що позивач не надала доказів на підтвердження завдання неправомірними діями відповідачів їй моральної шкоди та не довела наявність такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів. Позивач не довела, що внаслідок бездіяльності процесуального прокурора мало місце тривалість досудового розслідування кримінального провадження № 12019170020001086 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.05.2019 за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України. Натомість, як встановлено судом, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 03.09.2024 встановлено, що прокурор належним чином виконував службові обов`язки по здійсненню процесуального керівництва в рамках зазначеного кримінального провадження. При вирішенні позовних вимог [PERSON] суд приходить до висновку, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів Київського районного суду м. Полтави та Полтавського апеляційного суду, що може вважатися достатньою справедливою сатисфакцією за обставин цієї справи. Позивач не довів, що внаслідок тривалого досудового розслідування їй спричинено душевні страждання, втрати немайнового характеру в зазначеному у позовній заяві розмірі, що є однією із складових елементів для відшкодування моральної шкоди. За наведених обставин та усталеного правового врегулювання спірних правовідносин, а також конкретних обставин та наявних доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди в заявленому розмірі слід відмовити за безпідставністю таких позовних вимог. При вирішенні позовних вимог [PERSON] судом враховується, що оскарження учасниками кримінального провадження процесуальних рішень органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а задоволення його вимог про визнання потерпілим є достатньою сатисфакцією (Постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 336/5519/18). Аналогічні висновки сформульовано ВС у постановах: від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено не тільки бездіяльності відповідача, а і сам факт спричинення їй збитків. Наданий до суду висновок експертного дослідження від 13.04.2021 № ЕД-19/117-21/3470-БТ надає відповіді на питання щодо технічного стану квартири за адресою [ADDRESS] станом на 22.03.2021 та жодним чином не може свідчити про спричинення відповідачами позивачу будь-якої шкоди. За висновком експерта № 993 від 29.09.2021 визначено вартість ремонтно-будівельних робіт для відновлення квартири після затоплення. Зазначені позивачем висновки експертних досліджень не містять в собі жодної інформації щодо предмет доказування та не є належним доказами в даній справі. Твердження позивача про те, що перебувала за станом здоров`я на лікуванні не підтверджено дослідженими в справі доказами, а встановлена позивачу група інвалідності не знаходиться в причинному зв`язку з викладеними в поданій до суду позовній заяві подіям, оскільки відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ № 711481 [PERSON] є особою з інвалідністю з дитинства. Велика Палата Верховного Суду\~при розгляді справи №\~752/17832/14-ц зазначила, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Позивач [PERSON] , заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 310 942 (сто мільйонів триста десять тисяч дев`ятсот сорок дві гривні), жодним чином не обґрунтувала таку суму, яка не відповідає принципам розумності. На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Судовий збір за розгляд даної справи суд вважає за необхідне віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed