Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просить суд встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із [PERSON] однією сім`єю в житловому будинку [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/16 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батьки - батько [PERSON] та мати [PERSON] перебували у шлюбі, у якому народилась [PERSON] та син [PERSON] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 05.03.1981 року, шлюб між її батьками було розірвано 25.06.1980 року, про що складено відповідний актовий запис № 904. 12.12.1988 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , який в подальшому розірвала 03 грудня 1996 року. 10 березня 1992 року мати позивача уклала шлюб з [PERSON] , в якому її дошлюбне прізвище « [PERSON] » змінено на « [PERSON] ». Після реєстрації шлюбу матір [PERSON] , переїхала до житлового будинку [ADDRESS] . 27 грудня 1996 році зареєструвалась в зазначеному житловому будинку та залишилась проживати в ньому, разом зі своїм чоловіком. За вказаною адресою мати позивача - [PERSON] проживала постійно, до своєї смерті, яка настала [INFO] . Ще за свого життя, а саме 03 грудня 2002 року, мати позивача [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чепигою Т.В., р. № 2011, згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, вона заповіла позивачу, свої дочці - [PERSON] . Спадкоємцем на обов?язкову частку у спадщини після смерті [PERSON] залишився її чоловік, вітчим позивача, [PERSON] . Інших спадкоємців немає. Після смерті матері позивача її чоловік, [PERSON] , залишився сам. За своїм віком (73 років) та станом здоров?я він не міг жодного дня залишатись без сторонньої допомоги та піклування, тому вона стала постійно проживати разом з [PERSON] однією сім?єю, адже її власна родина на той час вже розпалась, шлюб був розірваний і вона також була самотньою. Тому за свого життя [PERSON] все своє майно заповів позивачу. У неї з [PERSON] утворився спільний бюджет, який складався з його пенсії та її заробітної плати. Вони разом приймали рішення щодо витрачання спільних коштів з метою ремонту житлового будинку та покращення умов проживання в ньому, сплаті комунальних платежів. За їхнім спільним з [PERSON] рішенням вона зробила в житловому будинку ремонт, замінила сантехнічне обладнання, вікна та двері, придбала необхідну побутову техніку холодильник, пральну машину, мікрохвильову піч, водонагрівач, телевізор з дистанційним управлінням. Все це забезпечувало [PERSON] комфортні умови проживання та надавало можливості, незважаючи на важкий стан здоров?я, відчувати рух життя, бути інформованим щодо всіх його важливих подій. Крім того, вона постійно піклувалася про лікування [PERSON] , забезпечувала йому сама та за допомогою лікарів і медичних працівників. Даний факт може підтвердити свідок. Після смерті [PERSON] позивач залишилась проживати в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , де і мешкає зараз, сплачує всі комунальні послуги. частина зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] передав у власність на підставі договору довічного утримання. Інша частина з відповідною частиною надвірних будівель [ADDRESS] стала належати їй на підставі Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26.02.2008р. (справа № 2-60/2008). 17 лютого 2004 року [PERSON] , склав заповіт, згідно якого заповів все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, позивачу [PERSON] . На час своєї смерті [PERSON] , був зареєстрований за місцем проживання в житловому будинку [ADDRESS] . Отже, [PERSON] є спадкоємицею за заповітом, після смерті [PERSON] , інших спадкоємців немає. Спадщину після смерті матері [PERSON] вона прийняла відповідно до вимог закону. В Дергачівській державній нотаріальній конторі Харківської області була відкрита спадкова справа № 605/2003, від 21.07.2003. 21 листопада 2023 позивачу державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори, [PERSON] , було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21.11.2003, зареєстровано в реєстрі за № 2-209 на 3/16 (три шістнадцятих) частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадщина, на яку в зазначеній частці видано свідоцтво, складається з (однієї четвертої) частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, свідоцтво про право на обов?язкову частку у спадщині на підставі статті 1241 (ст.530 ЦК Україна 1953) Цивільного кодексу України на (одну четверту) частку спадщини - 1/16 (одну шістнадцяту) частки квартири не видано. Тобто, [PERSON] , мав право на обов?язкову частку у спадщині, як непрацездатний вдівець, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов?язкова частка). Так, [PERSON] є спадкоємцем за законом, після смерті дружини - [PERSON] , так як фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Проте, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, [PERSON] не встиг. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яку позивач прийняла, як спадкоємець за його заповітом, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. З заявою про відмову від спадщини до нотаріальної контори позивач не зверталася. Проте оформити свої спадкові права згідно заповіту, залишеного [PERSON] , позивач позбавлена можливості в зв?язку з тим, що на час смерті [PERSON] , хоча й фактично проживала разом з ним постійно за однією адресою, але не була зареєстрована. Тому встановлення факту її постійного проживання разом із [PERSON] однією сім?єю на час його смерті необхідно їй для оформлення своїх спадкових прав, в зв`язку з чим я змушена звернутись до суду. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 12.01.2024 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності передано на розгляд Московського районного суду м. Харкова. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2024 року, головуючим визначено суддю Олійника О.О. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.02.2024 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 28.03.2024 року позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10.04.2024 року було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 07.05.2024 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про витребування доказів та допит свідка. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07.05.2024 року клопотання представника позивача про витребування доказів та допит свідка задоволено. Витребувано з Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 20.05.2024 року на виконання ухвали Московського районного суду м. Харкова від 07.05.2024 року про витребування доказів, завідувач Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Маслій А. на адресу суду надіслала належним чином завірену копію спадкової справи № 243/2023 на 16-х арк. в 1-му прим. У судове засідання позивач та її представник з`явились, надали суду пояснення, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні розписки про отримання рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що свідчить про належне його повідомлення, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Відзив на позов не подав. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки учасника справи, який належним чином повідомлений про судове засідання, без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Згідно з п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Ураховуючи одночасне існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вирішив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, які були надані у судовому засіданні 25.09.2024, допитавши свідка, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 02 квітня 1966 року, та копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 24 грудня 1996 року. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 24 грудня 1996 року, 10 березня 1992 року мати позивача, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , в якому її дошлюбне прізвище « [PERSON] » змінено на « [PERSON] » (а.с. 18). Як зазначає позивач, після реєстрації шлюбу матір позивача [PERSON] , переїхала жити до свого чоловіка, [PERSON] до житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією довідки № 3697 від 13.08.2021 року, [PERSON] , 1936 року народження, яка померла [INFO] , з 27 грудня 1996 року по день смерті мешкала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом з нею на день смерті за вказаною адресою зареєстрований та мешкав чоловік [PERSON] , 1926 року народження, зареєстрований з 21.11.1980 року по день смерті. За часів свого життя, а саме 03 грудня 2002 року, мати позивача [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чепигою Т.В., реєстровий номер 2011, згідно якого все своє майно, де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі, все що на день смерті буде їй належати та на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу, свої дочці - [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 13 січня 1995 року № 5-95-39842, згідно розпорядження від 13 січня 1995 року № 916, матері позивача [PERSON] , на праві власності належала частка квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . [INFO] мати позивача [PERSON] [PERSON] , померла. Даний факт підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Солоницівською селищною радою Дергачівського району Харківської області 04 лютого 2003 року. Після її смерті залишилась спадщина, яка складається з частка квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем на обов?язкову частку у спадщини після смерті [PERSON] був її чоловік, вітчим позивача, [PERSON] . Позивач вказує, що спадщину після смерті матері, [PERSON] , вона прийняла відповідно до вимог закону. Так, 21 листопада 2023 року в Дергачівській державній нотаріальній конторі Харківської області була заведена спадкова справа № 605/2003. 21 листопада 2023 позивачу державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори, [PERSON] , було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в реєстрі за № 2-209 на 3/16 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадщина, на яку в зазначеній частці видано свідоцтво, складається з (однієї четвертої) частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . свідоцтво про право на обов?язкову частку у спадщині на підставі статті 1241 ЦК Україна на (одну четверту) частку спадщини - 1/16 (одну шістнадцяту) частки квартири не видано. Право власності на 3/16 (три шістнадцятих) частки квартири підлягає державній реєстрації. Даний факт підтверджується свідоцтвом про права на спадщину за заповітом від 21.11.2023 року (а.с. 33). Тобто, чоловік померлої матері [PERSON] [PERSON] , мав право на обов?язкову частку у спадщині, як непрацездатний вдівець, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов?язкова частка). Як зазначає позивач, після смерті матері, її чоловік, [PERSON] , залишився сам. За своїм віком (73 років) та станом здоров?я він не міг жодного дня залишатись без сторонньої допомоги та піклування, тому вона стала постійно проживати разом з [PERSON] однією сім?єю, адже її власна родина на той час вже розпалась, шлюб був розірваний і вона також була самотньою. . У неї з [PERSON] утворився спільний бюджет, який складався з його пенсії та її заробітної плати. Вони разом приймали рішення щодо витрачання спільних коштів з метою ремонту житлового будинку та покращення умов проживання в ньому, сплаті комунальних платежів. За їхнім спільним з [PERSON] рішенням вона зробила в житловому будинку ремонт, замінила сантехнічне обладнання, вікна та двері, придбала необхідну побутову техніку холодильник, пральну машину, мікрохвильову піч, водонагрівач, телевізор з дистанційним управлінням. Все це забезпечувало [PERSON] комфортні умови проживання та надавало можливості, незважаючи на важкий стан здоров?я, відчувати рух життя, бути інформованим щодо всіх його важливих подій. Позивач постійно піклувалася про лікування [PERSON] , забезпечувала йому сама та за допомогою лікарів і медичних працівників. Даний факт може підтвердити свідок. За життя, вітчим позивача, [PERSON] все своє майно заповів позивачу, що підтверджується копією заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області (а.с. 22). Отже, [PERSON] є спадкоємицею за заповітом, після смерті [PERSON] . Відповідно до довідки № 3698 від 13.08.2021 року, на час своєї смерті вітчим позивача, [PERSON] , був зареєстрований за місцем проживання в житловому будинку [ADDRESS] один (а.с. 24 ). У судовому засіданні позивач пояснила, що після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яку позивач прийняла, як спадкоємець за його заповітом, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З заявою про відмову від спадщини до нотаріальної контори позивач не зверталася. Проте оформити свої спадкові права згідно заповіту, залишеного [PERSON] , позивач позбавлена можливості в зв?язку з тим, що на час смерті [PERSON] , хоча й фактично проживала разом з ним постійно за однією адресою, але не була зареєстрована. Тому встановлення факту її постійного проживання разом із [PERSON] однією сім?єю на час його смерті необхідно їй для оформлення своїх спадкових прав, в зв`язку з чим вона змушена була звернутись до суду. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що є подругою позивача [PERSON] та добре знайома з її сім`єю, в особі її вітчима [PERSON] . Після смерті матері позивача, [PERSON] дійсно проживала однією сім`єю з своїм вітчимом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в них був спільний бюджет. [PERSON] хворів, тому вона здійснювала за ним догляд. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за № 296/5 передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як зазначає позивач та підтверджено матеріалами справи вона постійно мешкала з своїм вітчимом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Мешкали вони однією сім`єю, в них був спільний бюджет. Факт постійного проживання позивача без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою № 4087 від 16.09.2021 року, виданою виконкомом Солоницівської селищної ради (а.с. 25). Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2). Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 06 травня 2020 року у справі № 478/1995/18, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17, від 17 січня 2022 року у справі № 643/790/20, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 198/132/21, від 07 червня 2023 року у справі № 227/5018/21. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за заповітом. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Після смерті вітчима позивач прийняла спадщину фактично, шляхом постійного проживанням із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Таким чином, позивач прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявила про відмову від неї. Стосовно позовних вимог про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Судувід 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (пункт 9.21) та інших. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі№ 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, сформульовано правовий висновок про те, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем є передусім питаннями доведення обставин, що входять до предмета доказування в справі, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, а зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке встановлення не є необхідним. З урахуванням наведеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем слід відмовити. Отже, оскільки той факт, що позивач проживала однією сім`єю зі спадкодавцем є доведеним, суд доходить до висновку про наявність підстав для визнання за [PERSON] право власності на 1/16 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . За таких обставин, з огляду на існування спору про право, позивач обгрунтовано звернулась до суду за вирішенням цього спору у позовному провадженні. Розподіл судових витрат здійснюється судом в порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial