Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

В провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях про скасування арешту майна. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: 10.07.2024 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до [PERSON] , треті особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях про скасування арешту майна. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова у справі №466/3585/17 від 26.05.2017 року про стягнення аліментів, державним виконавцем в межах виконавчого провадження №70324237 було накладено арешт на майно [PERSON] . У складі майна, на яке було накладено арешт є автомобіль марки Lexus, модель IS 300, VIN [NUMBER] , 2008 року випуску. В той же час, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.02.2024 року у справі №466/8973/23 за позивачем визнано право власності на автомобіль марки Lexus, модель IS 300, VIN [NUMBER] , 2008 року випуску. Позивач вважає, що майно на яке накладено арешт належить їй, а не відповідачу, а тому звернулась із позовом про скасування арешту. Просить суд задовольнити позовні вимоги. Відзив на позовну заяву відповідачем не подано. Заяви (клопотання) учасників справи: 03.10.2024 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла заява позивача [PERSON] , у якій вона зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду. Просила розгляд справи проводити без її участі. Процесуальні дії суду по справі: Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20.09.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03.10.2024 року постановлено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. В судове засідання: - позивач [PERSON] - не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. На адресу Шевченківського районного суду м. Львова подала клопотання про розгляд справи без її участі. - відповідач [PERSON] - не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Причини неявки не відомі. Заяв та клопотань на адресу Шевченківського районного суду м. Львова не надходило. - представник третьої особи Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. На адресу Шевченківського районного суду м. Львова подав клопотання про проведення судового засідання без участі представника третьої особи. - представник третьої особи Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях - не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Причини неявки не відомі. Заяв та клопотань на адресу Шевченківського районного суду м. Львова не надходило. В судовому засіданні: - представник позивача [PERSON] адвокат Матушек Віктор Володимирович позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позовну заяву задовольнити. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Судом встановлено що: 09.08.2008 року [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 18.09.2008 року. 26.05.2017 року Шевченківським районним судом м. Львова у справі №466/3585/17 було постановлено рішення, яким позов [PERSON] задоволено, стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень, які підлягають індексації, починаючи з 13.04.2017 року до повноліття дитини. 11.07.2018 року Шевченківським районним судом м. Львова у справі №466/3835/18 було постановлено рішення, яким позов [PERSON] задоволено повністю та розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . 15.09.2022 року Шевченківським районним судом м. Львова у справі №466/3585/17 було постановлено ухвалу про видачу дублікату виконавчого листа на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26.05.2016 року у справі №466/3585/17 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень, які підлягають індексації, починаючи з 13.04.2017 року до повноліття дитини, у зв?язку із втратою виконавчого документа державною виконавчою службою та знищенням виконавчого провадження №54170169 у зв`язку із закінченням терміну зберігання. На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26.05.2017 року у справі №466/3585/17, було відкрито виконавче провадження №70324237, у якому боржник ( [PERSON] ) зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1000,00 грн щомісячно, що підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 13.04.2017 року до досягнення дитиною повноліття. На виконання виконавчого листа №466/3585/17, виданого 30.09.2022 року Шевченківським районним судом м. Львова, державним виконавцем Бойком Олександром Ігоровичем було винесено постанову від 17.01.2023 року про арешт майна боржника. Відповідно до цієї постанови було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , зокрема і автомобіль марки Lexus, модель IS 300, VIN [NUMBER] , 2008 року випуску. Позивач зверталась до державної виконавчої служби із проханням про зняття арешту на вказаний автомобіль, проте отримала відповідь, що у відділі відсутні правові підстави для скасування/зняття арешту з майна накладеного в межах виконавчого провадження №70324237 на все майно [PERSON] . Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно з вимогами ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На адресу Шевченківського районного суду м. Львова подана заява про ухвалення заочного рішення, тому суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Щодо моменту набуття права власності суд зазначає наступне: Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 дійшла висновку, що відповідно до приписів статті 328\~ЦК України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти або правовідносини. Частинами 1, 2 статті 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 зроблено висновок, що на відміну від нерухомого майна ЦК не передбачає переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою виходячи з нормативного регулювання. Відповідно до статті 34\~Закону №\~3353-XII державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Отже, правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі загальних положень ЦК України про перехід права власності за договором, спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону №\~3353-XII та прийнятих на його виконання нормативних актів відповідних органів, що регламентують порядок державної реєстрації окремих видів транспортних засобів. Отже, як положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Порушення приписів про державну реєстрацію великотоннажного та технологічного транспортного засобу має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном). Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статтей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу. Частиною 24 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», покладає обов?язок на власників транспортних засобів та осіб, які використовують їх на законних підстав, зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби. Відтак, визначальними моментом для набуття права власності є не державна реєстрація такого транспортного засобу, а наявність юридичного факту, на підставі якого особа набула право власності на транспортний засіб. Під юридичними фактами в цивільному процесуальному праві зазвичай розуміють певні життєві обставини, що призводять до виникнення, зміни або припинення цивільних процесуальних правовідносин. Частиною 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20.02.2024 року у справі №466/8973/23, яким за [PERSON] визнано право власності на автомобіль марки Lexus, модель IS 300, VIN [NUMBER] , 2008 року випуску є юридичним фактом, на підставі якого [PERSON] набула право власності. Щодо позовної вимоги про скасування арешту на транспортний засіб: За приписами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2022 року справа № 725/7187/19 зазначав, що: «Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову), виникають з цивільних правовідносин і відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції (див. постанову Верховного Суду України у справі № 6-26цс13 та постанови Великої Палати Верховного Суду: від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19), від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19).». А також дійшов висновку, що ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» стосується тих випадків, за яких вимогу про визнання права власності та про зняття з нього арешту заявляє особа, яка є одноосібним власником або співвласником подільної речі. Тому, для особи (одноосібного власника), яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові дана стаття визначає необхідність двох позовних вимог, а саме: визнання права власності на майно та зняття з нього арешту. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно, і має місце факт оспорювання належного позивачу права. Суд також зазначає, що заявлення вимоги про визнання права власності в даній справі суперечитиме принципу юридичної визначеності та презумпції істинності судового рішення. Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 року по справі №520/11429/17). Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Основного закону України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами. (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 260/2398/20). А тому, преюдиціально встановлені факти не пілягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. (правовий висновок Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц). Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII). Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 року у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 року у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 року у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності. Res judicata вирішена справа (res judicata pro veritate habetur! судове рішення слід визначати за істину) означає остаточність рішення суду, яке набрало чинності і не може бути переглянуте. Принцип res judicata визнано на міжнародному рівні та зафіксовано, в тому числі, у п. 1 ст. 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принцип остаточності рішення є складовою частиною верховенства права. Саме тому цивільне процесуальне законодавство передбачає чіткий механізм оскарження судових рішень, який має на меті забезпечити їхню об`єктивність та законність, але водночас не допускає безкінечного перегляду вже прийнятих судових актів. Тому, судове рішення, яке набрало законної сили, є остаточним і обов`язковим для виконання. Перегляд такого рішення можливий лише у виключних випадках, передбачених законом, а саме при наявності нововиявлених або виключних обставин. В інших випадках будь-які спроби оскаржити судове рішення, яке вже набрало законної сили є неприпустимими та суперечать принципам законності та стабільності правових відносин. У своїй постанові від 15.05.2013 року Верховний Суд України дійшов правової позиції № 6-26цс13, згідно з якою вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Як роз?яснено в пункті 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року № 5, при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів (статті 58, 59 ЦПК). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, визначено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За приписами частини 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом зазначених норм та положень ст. 16 ЦК України, власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 03.06.2016 року, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04.11.2010 № 2677-VI). У даному випадку, судове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20.02.2024 року у справі №466/8973/23, яким встановлено право власності позивача на спірне авто, є безумовним доказом того, що це майно не є власністю боржника, на яке накладено арешт. Суд приходить до висновку, що умов звернення до суду, передбачених статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» - дотримано. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що вищезазначені виконавчі провадження завершені, а також беручи до уваги, що накладені на автомобіль арешти, порушують права позивача та унеможливлює державну реєстрацію цього автомобіля за позивачем, суд приходить до висновку, що з метою захисту прав позивача, слід позовні вимоги [PERSON] задовольнити, оскільки в інший спосіб, ніж зняття арешту з майна та заборони на його відчуження, накладених на автомобіль, що належить позивачу рішенням суду, захистити порушене право позивача неможливо. Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, а також з урахуванням абз. 4 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, викладені позивачем у позовній заяві, обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, такі доводи в частині доведеності позовних вимог є достовірними, обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, та сумніву у суду не викликають. На підставі викладеного та

Outcome: approved