Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідача\~ [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 19.06.2020 року вони уклали шлюб, який зареєстровано у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 905. За час подружнього життя у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Проте, шлюб між сторонами виявився невдалим, спільне життя між ними не склалось через різні погляди на життя, несумісність характерів, внаслідок чого вони не можуть підтримувати нормальну атмосферу у сім`ї на почуттях любові і поваги один до одного, на даний час шлюб існує формально, спільне господарство не ведеться, подружні стосунки не підтримуються, сторони проживають окремо. Просить шлюб розірвати. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 11.09.2024 року відкрито провадження у зазначеній справі та призначено судове засідання. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, при цьому, вказала, що з відповідачем близько півроку не проживають спільно, стосунків не підтримують. Також зазначила, що за час шлюбу мали випадки застосування до неї фізичної сили з боку відповідача, проте, в поліцію вона не зверталася, намагаючись згладити будь-які конфлікти в інтересах дітей. Подальшої перспективи існування шлюбу позивач не бачить, строку на примирення не потребує. Відповідач в суді позов визнав, зазначивши, що причиною припинення шлюбних стосунків є часті закордонні поїдки позивача, яка на цей час залишала дітей у батьків. Конфлікти на цьому ґрунті призвели до того, що сторони тривалий час не живуть спільно, продовжувати шлюб не бажають. Суд, заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи, доходить переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 19.06.2020 року у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 905 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). У шлюбі в сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), і [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Згідно з ч. 2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст.112\~Сімейного\~кодексу\~України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом статті 51\~Конституції\~України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно статті 24\~Сімейного\~кодексу\~України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частин 3 та 4 статті 56\~Сімейного\~кодексу\~України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно з приписами частини 3 статті 105\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що сторони втратили взаємні подружні почуття, між ними склались відносини, які не сприяють подальшому збереженню їх сім`ї, що супроводжується взаємними звинуваченнями позивачем відповідача у фізичному насильстві щодо неї, а відповідачем позивача у частих самостійних поїздках позивача за кордон без дітей, і вказує на різні погляди сторін щодо причин фактичного припинення шлюбних стосунків, участі у вихованні дітей і організації сімейного життя. При цьому, позивач на розірванні шлюбу категорично наполягає, виключає будь-яку можливість примирення з відповідачем, а відповідач, у свою чергу, позов визнає і не бачить перспектив подальшого існування шлюбу. А тому, подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача і відповідача, відповідно, шлюб слід розірвати. При цьому, суд приймає до уваги те, що принцип добровільності шлюбу, закладений, зокрема у ст.16 Конвенції ООН «Про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок», є чинним не лише на стадії його реєстрації, але і під час перебування в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Таким чином, спонукання судом особи до перебування у зареєстрованому шлюбі не допускається і є невиправданим втручанням у здійснення особою своїх особистих, немайнових прав. У даному випадку суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, після розірвання шлюбу не будуть порушені права позивача та відповідача, отже, шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи на той факт, що відповідач визнав позов, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків суми сплаченого позивачем судового збору, а інші 50 відсотків - повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved