Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 10 липня 2023 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 300\~000 доларів США, з терміном повернення позики до 31 грудня 2023 року, що підтверджується розпискою від 10 липня 2023 року. 11 грудня 2023 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір відступлення права вимоги, відповідно до якого відступив [PERSON] своє право вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 10.07.2023 року (оформлений шляхом складання розписки від 10 липня 2023 року). Вказує, що відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому вона змушена звернутися до суду. На підставі викладеного, просить суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики (розпискою) від 10 липня 2023 року у сумі 300 000 доларів США. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник позивача, адвокат Мар`ян І.С., заперечив проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що відповідач [PERSON] не отримував вказані у розписці кошти, а саму розписку написав перебуваючи під фізичним та психічним тиском. Також вказав на те, що на його думку документ розписка та договір про відступлення права вимоги підписані різними особами. Крім цього, відповідач не отримував повідомлення від позивача про зміну кредитора, а про зобов`язання дізнався після ухвалення судом заочного рішення. Тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 10 липня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено письмовий договір позики, за яким [PERSON] позичив, а [PERSON] передав грошові кошти в сумі 300\~000 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 31 грудня 2023 року, що підтверджується оригіналом розписки від 10 липня 2023 року. В судовому засіданні представник відповідача не заперечував, що його довіритель [PERSON] власноручно написав вищевказану розписку, проте посилався на те, що писав її будучи під фізичним та психологічним тиском. Разом з тим, будь яких належних доказів на підтвердження цих обставин суду не було подано. При цьому суд критично оцінює посилання з цього приводу на протокол і фотографічне впізнання від 18.04.2024 року з провінційної поліції Аліканте (Іспанія) яке подано відповідачем [PERSON] . Вказаний протокол фактично є заявою про вчинене кримінальне правопорушення, яке подано [PERSON] вже після винесення судом заочного рішення про стягнення боргу та набрання ним законної сили, і більше чим через пів року після написання розписки. Необхідно також відмітити, що вищевказаний документ свідчить тільки про повідомлення особою про вчинення щодо неї на її думку кримінального правопорушення. Однак суду не надано копії вироку суду який би набрав законної сили з приводу цих подій, ба більше відсутні навіть повідомлення про підозру конкретним особам чи обвинувального акту з приводу обставин які зазначені у вищевказаному протоколі. В ході судового розгляду представник відповідача вказував також на те, що його довіритель [PERSON] має намір повернутись в України, особисто дати пояснення в суді, надати суду зразки підпису для проведення відповідної експертизи підписання розписки під тиском, у зв`язку з чим судом оголошувалась перерва по праві, проте відповідач в судове засідання так і не з`явився. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує не тільки факт укладення договору позики та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, зазначена правова позиція міститься зокрема у постанові ВС від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21). А тому суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача про те, що його довіритель не отримував грошових коштів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. В ході судового розгляд позивач [PERSON] надала суду для огляду оригінал розписки, що свідчить про те, що відповідач не виконав своє зобов`язання з повернення коштів. Крім цього, судом встановлено, що 11 грудня 2023 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого відступив [PERSON] право вимогу за договором позики від 10.07.2023 року (оформлений шляхом складання розписки від 10 липня 2023 року), що укладений між [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні представник відповідача вказував, що у нього є сумнів, що документ розписка та договір відступлення права вимоги від 11.12.2023 року підписані однією особою, а саме [PERSON] . Також вказував, що згідно з відповіді з ДМСУ в Чернівецькій області паспорт громадянина України серії [NUMBER] не оформлявся та не видавався. Проте суд звертає увагу, що оригінал розписки знаходиться у позивача, що свідчить про укладення договору відступлення права вимоги, при цьому у розписці яка написана власноручно відповідачем [PERSON] , вказано ту ж саму серію та номер паспорта, що і у договорі відступлення права вимоги. Помилка у серії та номері паспорта, або зазначення серії та номеру закордонного паспорту, не спростовує факту укладення договору позики та договору відступлення права вимоги, і не може бути підставою для відмови в задоволення позову. Слід також заначити, що договір про відступлення права вимоги від 11.12.2023 року не є предметом спору по даній справі, а [PERSON] не є стороною у даному спорі. Крім цього, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог та обставина, що позивачем не повідомлено відповідача про перехід прав та обов`язків за договором позики від 10.07.2023 року від [PERSON] до [PERSON] , оскільки відповідно до вимог ст.516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості в іноземній валюті долар США. Частина друга\~статті 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість у розмірі 300 000 доларів США, оскільки вказаний розмір боргу підтверджується розпискою відповідача. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається\~з п.\~9\~ч.\~1\~ст.\~5\~ЗУ «\~Про судовий\~збір» від\~сплати судового\~збору під\~час розгляду\~справи в\~усіх судових\~інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] , [PERSON] являється інвалідом 2 групи, а тому вона є звільненою від сплати судового збору. Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір. На пiдставi викладеного, ст.ст. 526, 533, 610-612, 614, 624, 625, 1046-1047 ЦК України,

Outcome: approved