Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

11.01.2023р. [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем їх малолітній син [PERSON] , [INFO] , залишився проживати разом з нею в м. Одеса, де відвідує ОЗШ № 33 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, різноманітні секції, вивчає англійську мову. Вихованням дитини займається виключно позивачка, присвячуюючи час різноманітним заходам, направленим на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, особливостей розвитку, родинних зв`язків, разом гуляють в парках, на дитячих майданчик, відвідують культурно-розважальні місця. Розподіляючи час та враховуючи певний розпорядок проведення дня сина, позивачка підтримує необхідний баланс відпочинку та прогулянок, режиму харчування, сну та розвитку дитини. Вона ж забезпечує право дитини на отримання нею виховання з боку батьката підтримання особистого контакту та контакту через месенджери з ним, але батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, виїхав за кордон, та перебуває за межами території України, повертатися до якої до закінчення війни наміру не має. Він же участі у вихованні дитини не приймає, створює перешкоди у вільному місці реєстрації дитини разом з матір`ю, згоди на перетинання дитиною кордону України не надає. Вказувала, що позивачка забезпечує дитині належний фізичний, духовний розвиток, необхідний для її самоусвідомлення, навчання, харчування, медичний огляд та лікування, сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, готуючи її таким чином до самостійного життя та належної соціальної адаптації. Умови проживання дитини задовільні, дитина забезпечена всім необхідним для проживання та навчання. Крім того, позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вона веде здоровий спосіб життя, офіційної роботи не має, але має самостійний, постійний дохід, а відтак і можливість забезпечувати дитину всім необхідним. Та вказувала на те, що у неї з сином склалися міцні та тісні психоемоційні відносини, а тому для забезпечення якнайкращих інтересів дитини буде доцільним визначити її місце проживання з нею. Позивачка, явка якої в судове засідання визнана обов`язковою ухвалою суду від 22.05.2024р., в судові засідання, призначені на 24.06.2024р., 24.07.2024р., 27.09.2024р. не з`явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомила. Представник позивачки [PERSON] не забезпечив свою участь у судовому засіданні 24.06.2024р. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Водночас 24.06.2024р. звернувся на адресу суду з телефонограмою № 290 про відкладення судового засідання через відсутність електроенергії у м. Одеса. Представник позивачки [PERSON] не забезпечив свою участь у судових засіданнях 24.07.2024р. та 27.09.2024р. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Водночас, 27.09.2024р. звернувся на адресу суду з телефонограмою № [NUMBER] , в якій вказав, що 27.09.2024р. добирався до місця свого роботи на власному транспортному засобі, проте був зупинений працівниками ТЦК, які запросили його до відділу для вияснення обставин, з огляду на що він не має змоги взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, а тому просив закінчувати розгляд справи у його відсутність, та винести рішення за наявними у справі доказами. Відповідач в судові засідання призначені на 24.06.2024р., 24.07.2024р., 27.09.2024р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення поштовим зв`язком судових повісток за адресою реєстрації місця проживання, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик відповідача в судові засідання. Він же про причини неявки суд не повідомив, а також не подав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. Водночас, 19.04.2023р. відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою в якій зазначав, що участі у вихованні сина не приймає, так як з березня 2023р. проживає у Хмельницькій області разом з сім`єю (другою дружиною та двома доньками). Не заперечує, щоб син [PERSON] проживав у його сім`ї на час канікул. Свою згоду щодо перетину сином кордону, яка була завірена нотаріально, надавав раніше, чому позивачка не скористалася цим правом не знає. Після розірвання шлюбу син проживає зі своєю матір`ю, і якщо в інтересах дитини визначення місця проживання його разом з матір`ю буде найкращим, то він не заперечує. Представник третьої особи в судові засідання призначені на 24.06.2024р., 24.07.2024р., 27.09.2024р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, шляхом направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу в його електронний кабінет. Про причини неявки не повідомив, з заявами про розгляд справи у відсутність представника, чи про відкладення розгляду справи, на адресу суду не звертався. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами. Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленим таке. З 14.09.2013р. сторони перебували у шлюбі, який рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 23.11.2017р. було розірвано, що підтверджується рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області у справі №474/753/17 від 23.11.2017р., витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00031748759 від 21.07.2021р. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 12.04.2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції. Після розірвання шлюбу між сторонами, за усною домовленістю між ними, їх спільна дитина [PERSON] , [INFO] , залишився проживати з матір`ю [PERSON] 03.08.2020р. судовим наказом у справі № 474/562/20 виданим ВРадіївським районним судом Миколаївської області з боржника [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 19.08.2020р. і до досягнення сином повноліття, тобто до [INFO] , з виконання якого 27.10.2020р. старшим державним виконавцем Врадіївського РВ ДВС Південного МРУ МЮ (м. Одеса) відкрито виконавче провадження, про що ним видано постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] від 27.10.2020р. Позивачка разом з малолітнім сином зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Врадіївської селищної ради Первомайського району Миколаївської області № 2340 від 26.07.2022р. 06.01.2022р. службою у справах дітей Одеської міської ради Одеської області позивачці, за результатами розгляду її заяви від 22.11.2021р. № 2395-К щодо підтвердження місця проживання дитини для можливого її тимчасового виїзду на межі України, надано відповідь № 06/196. У відповіді зазначено, що відповідно п.72-1 КМ України "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини" від 24.09.2008р. № 866 - для підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою визначеною ч. 5 ст. 157 СК України (лікування, навчання, інше) той з батьків з ким проживає дитина подає до служби у справах дітей за місцем проживання дитини такі документи: заяву, копію паспорта заявника, копію паспорта дитини, довідку про реєстрацію місця проживання заявника, довідку про реєстрацію проживання дитини, копію свідоцтва про народження дитини, копію рішення суду про розірвання шлюбу, підтвердження про відправлення рекомендованого листа згідно з вимогами передбаченими абз. 1 ч. 5 ст. 157 СК України. Підставами для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України є неподання заявником документів, передбачених цим пунктом, а саме довідка про реєстрацію місця проживання дитини, підтвердження про відправлення рекомендованого листа. Після надання необхідних документів зазначене питання буде розглянуте по суті та проект висвноку з необхідними документами буде надіслано на розгляд комісією відповідній районній адміністрації для прийняття рішення. 19.08.2022р. службою у справах дітей Одеської міської ради Одеської області позивачці, за результатами розгляд її заяви від 25.07.2022р. № 690-К щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , надано відповідь № 06/6874 про відсутність у служби правових підстав розглядати порушене у заяві питання по суті, оскільки відповідно до п. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Спір як юридична категорія завжди передбачає наявність, як мінімум двох суб`єктів із взаємовиключними правовими інтересами. Батько ж дитини [PERSON] надав до Служби у справах дітей Одеської міської ради заяву, відповідно до якої він не має заперечень щодо проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю. Згідно характеристики на учня 2-А класу [PERSON] за підписом директора ОЗШ № 33 І-Ш ступенів Одеської міської ради Одеської області [PERSON] виданої 30.12.2022р. [PERSON] навчається у другому класі вказаного навчального закладу, який відвідує з першого класу. Дисциплінований. Має навчальні досягнення середнього рівня та довільну зорову, слухову, механічну пам`ять. Запам`ятовує учбовий матеріал. Систематично виконує домашні завдання. Має добрий загальний розвиток. До виконання громадських доручень ставиться сумлінно. Бере активну участь у громадському житті школи та класу. Має багато друзів. Дитину до школи приводить і забирає мати [PERSON] , яка приділяє належну увагу вихованню сина. Вона ж постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником, систематично відвідує батьківські збори. Батько контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, із вчителями не спілкується. Відповідно до характеристики на учня 4-А класу [PERSON] за підписом директора Одеської гімназії № 33 Одеської міської ради, без дати, [PERSON] з 01.10.2023р. навчається за екстернатною формою навчання. Старанний, дисциплінований, працелюбний, уважний учень. Має навчальні досягнення достатнього та середнього рівня. Виконує домашні завдання. Має добрий загальний розвиток. До виконання громадських доручень ставиться сумлінно. Скромний, веселий, товариський, стриманий, самостійний. Має багато друзів. Мати приділяє належну увагу вихованню сина, підтримує зв`язок зі школою та класним керівником, бере активну участь у процесі навчання, систематично відвідує батьківські збори. Батько учня ніколи не відвідував школу, не виходив на зв`язок з класним керівником та директором закладу. 17.01.2024р. органом опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради на виконання ухвали суду від 29.05.2023р. про витребування з органу опіки та піклування письмового висновку щодо визначення місця проживання дитини надано відповідь наступного змісту. На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, які відбувалися 25.10.2023р., 08.11.2023р., 22.11.2023р. ані мати дитини - [PERSON] , ані батько дитини - [PERSON] , не з`явилися. Мати дитини засобами Viber повідомила Службу у справах дітей Одеської міської ради, що вона знаходиться за межами України. Заяви щодо слухання справи без участі батьків, ані мати, ані батько до органу опіки та піклування не подавали. До наданих документів мати дитини надала договір найму (оренди) житла, в якому вказано, що вона винаймає квартиру за адресою: [ADDRESS] , але у зв`язку з тим, що мати з дитиною знаходяться за межами України обстежити умови проживання дитини не є можливим. Крім того, орган оіпки та піклування не має можливості з`ясувати думку дитини щодо її місця проживання та взагалі неможливо встановити фактичного місця перебування дитини. За весь час розгляду звернення [PERSON] з питання надання висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця поживання дитини разом із нею, жодного разу на зв`язок із спеціалістами органу опіки та піклування не вийшла. Тож, на засіданні комісії з питань захисту прав дітей Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради 22.11.2023р. комісією одноголосно було вирішено припинити рогляд справи щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з одним із батьків до моменту повернення на територію України матері дитини та її. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 29 ЦК України - фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017р. у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: - особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); - відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); - можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); - стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); - стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо. Указане тлумачення ст. 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (від 08.09.2023р. у справі № 639/3862/20, від 28.09.2023р. у справі № 944/5191/19). Крім того, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя (постанови Верховного Суду від 09.02.2023р. у справі № 753/572/20, від 24.05.2023р. у справі № 127/9377/21, від 14.06.2023р. у справі № 760/31518/21). Дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання. Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю (ст. 12 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18.12.2008р. "Савіни проти України" (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2019р. у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2019р. у справі № 523/19706/19 зазначено, що Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023р. у справі № 607/20787/19 зазначено, що сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні, а факт повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп., сплачений позивачкою при подачі позову до суду, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved