Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02 грудня 2011 року між [PERSON] в якості [PERSON] та [PERSON] в якості Обдарованого було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 1/2 (одну другу) частину домоволодіння, загальною площею 212,3 кв.м., житловою площею 124,5 кв.м. з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 12.12.2011, реєстраційний номер 18401923. 25 квітня 2023 року між [PERSON] в якості [PERSON] та [PERSON] в якості Обдарованого було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] і складається в цілому з трьох житлових кімнат, загальною площею 130,2 кв.м., житловою 57,5 кв.м. Право власності зареєстровано 25.04.2023. Укладаючи зазначені договори позивач [PERSON] перебуваючи у хворобливому стані не мав наміру дарувати це майно сину, не розумів наслідків такого вчинку, був впевнений, що він на заміну передачі права власності на належні йому об`єкти нерухомого майна отримає від свого сина забезпечення, утримання та догляд довічно, тобто вважав, що укладає договір довічного утримання. Але після укладення другого договору в 2023 році відповідач виїхав за межі України і взагалі перестав піклуватися про батька та надавати будь-яку допомогу та забезпечення. З моменту укладення договорів дарування позивач продовжує утримувати нерухоме майно, що було об`єктом договорів дарування, сплачує рахунки за комунальні платежі, тобто фактичної передачі майна не відбулось. Оригінали зазначених договорів дарування знаходяться у позивача. Вважає, що зазначені договори укладені ним під впливом помилки, а саме він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочинів, прав та обов`язків сторін. Позивач надав суду заяву,в якій просив справу розглянути за його відсутності, позов задовольнити. Відповідач надав суду заяву, в якій визнав пред`явлені позовні вимоги в повному обсязі, пояснив, що дійсно укладаючи зазначені договори від 02 грудня 2011 року щодо 1/2 частини домоволодіння, загальною площею 212,3 кв.м., житловою площею 124,5 кв.м. з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та від 25 квітня 2023 року щодо квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 130,2 кв.м., житловою 57,5 кв.м. він з батьком (позивачем по справі) вважали, що укладали договори довічного утримання. Адже відповідач мав намір забезпечувати та довічно доглядати свого батька, який перебував у хворобливому стані. Але з різних причин, він не зміг цього зробити та відповідно на даний час не доглядає за своїм батьком та його не забезпечує, адже знаходиться за межами України. Просив справу розглянути за його відсутності, позов задовольнити. Суд, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Положеннями ч.1 ст.13, ч.2 ст.264 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч.1, 7 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування 02 грудня 2011 року, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 1/2 (одну другу) частину домоволодіння, загальною площею 212,3 кв.м., житловою площею 124,5 кв.м. з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 12.12.2011 р, реєстраційний номер 18401923. 25 квітня 2023 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] і складається в цілому з трьох житлових кімнат, загальною площею 130,2 кв.м., житловою 57,5 кв.м. Право власності зареєстровано 25.04.2023 р. Згідно Свідоцтва про народження [NUMBER] , виданим Палацем реєстрації новонароджених м. Кіровоград 24 травня 1988 року, [PERSON] є батьком [PERSON] [INFO] . Згідно Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААГ № 837810 від 22.11.2023 року [PERSON] встановлено другу групу інвалідності безстроково. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 ЦК України. За нормою ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. За нормою ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ч.ч.1-3, 5 і 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно правової позиції, викладеній в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі №447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що "під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)". Отже, з огляду на підстави позову, позивачем має бути доведено, що оспорювані правочини ним вчинено під впливом помилки. Позивач зазначає, що у момент вчинення спірних правочинів перебував у хворобливому стані і розраховував, що йог осин буде його доглядати та забезпечувати в обмін на передачу права власності на належне йому нерухоме майно, тобто вважав, що укладає договір довічного утримання, що не заперучується і відповідачем. Суд дійшов до висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що зазначені договори дарування укладені позивачем під впливом помилки, а саме він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочинів, прав та обов`язків сторін. З огляду на викладене вище, дослідивши зібрані по справі докази, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши при цьому їх (доказів) належність, допустимість та достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved