Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою (з урахуванням уточнення), в якій просив визначити місце проживання [PERSON] [INFO] із батьком [PERSON] ; збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO] на користь [PERSON] в сумі 2 400,00 грн. на місяць; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання батька за 9,5 місяців проживання [PERSON] [INFO] на користь [PERSON] в розмірі 19000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 12 травня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 276. До шлюбу відповідачка мала прізвище [PERSON] . У шлюбі [INFO] була народжена дитина - [PERSON] . Сім`я мешкала у будинку, належному матері позивача за адресою [ADDRESS] у складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з 10.09.2019 року, а з 20.06.2020 року до складу сім`ї приєднався новонароджений [PERSON] . Фактичні шлюбні відносини із відповідачкою припинилися у березні 2022 року. Наприкінці травня 2022 року [PERSON] заявила, що надалі не бажає мешкати з позивачем в будинку його матері по [ADDRESS] та вирішила наймати квартиру і разом з дітьми переїхати у наймане житло. Він був проти її переїзду з дітьми оскільки будинок має більш комфортабельні умови ніж двокімнатна квартира, а тим більше в умовах воєнного стану (будинок крім газового опалення обладнаний твердопаливним опаленням, електроопаленням, є в наявності залізобетонний підвал із запасним виходом. Причину небажання надалі проживати з дітьми в будинку за вказаною адресою [PERSON] пояснила тим, що в неї від цього будинку починаються приступи панічних атак і будинок її лякає. З червня 2022 року [PERSON] проживав із відповідачкою. Перешкод у проживанні сина із відповідачкою позивач не чинив, так само як відповідачка не чинила перешкод йому у спілкуванні із сином. З 28.09.2022 року [PERSON] проживає з ним за адресою [ADDRESS] . Відповідачка залишила Україну і переїхала жити до своєї матерів м. Нижньовартівськ Ханти-Мансійського автономного округу в Російській Федерації. Свій виїзд за кордон [PERSON] мотивувала небезпекою через бойові дії та необхідністю лікування. Хоча дружина дійсно мала значні проблеми із здоров`ям, але позивач вважає її виїзд під приводом лікування надуманим, оскільки в Україні безліч місць для лікування із достатнім рівнем безпеки. Впродовж червня - серпня 2022 року [PERSON] декілька разів на тиждень повідомляла про критичні падіння тиску. Під час цих панічних нападів дітьми опікувалися сусіди по під`їзду хто був вільний. [PERSON] втратила вагу понад 10 кг і замість 56 кг звичайної ваги за місяць схудла до 40 кг з її слів і об`єктивно в неї наявні ознаки нервової анорексії. Позивач пропонував щоб діти деякий час пожили з ним, поки вона обстежиться та почне лікування, але дружина категорично заперечувала проти цього і заперечувала також почати лікування. Вважає, що [PERSON] залишила сина з причини неможливості піклуватись за малолітньою дитиною за станом здоров`я. Проблеми із здоров`ям дружини та неможливість її з цієї причини забезпечити постійний догляд за [PERSON] вже відобразились на його здоров`ї - почалися проблеми із травленням і обстеження показало порушення роботи кишківника, почалися систематичні алергічні реакції. 28-29 серпня мати [PERSON] - [PERSON] перетнула кордон між Польщею та Україною і залишила [PERSON] на проживання зі мною. Зі слів матері дитини вона попрямувала на постійне місце проживання до міста Нижньовартівськ Ханти-Мансійського національного округу Російської Федерації, де з грудня 2021 року на постійному місці проживання мешкає її мати - [PERSON] . Із засобів зв`язку з [PERSON] залишився тільки месенджер Viber, картка мобільного оператора України заблокована. [PERSON] вимагає від позивача вивезення малолітнього сина до Російської Федерації в м. Нижньовартівськ і наголошує, що буде там проживати постійно із оформленням громадянства. Зі свого боку позивач категорично проти проживання [PERSON] у Російській Федерації. Майновий стан дозволяє позивачу повністю забезпечувати сина. Позивач вважає, що відповідачка прийняла рішення про розлучення та надалі про переїзд у РФ у хворобливому психічному стані та висловлював сподівання, що відповідачка підлікується і змінить своє рішення та можливо повернеться в Україну. Але поведінка відповідачки по відношенню до сина [PERSON] впродовж двох років доводить, що позивач помилявся у своїх оцінках щодо її ставлення до дитини. Впродовж періоду з вересня 2022 року по червень 2024 року відповідачка не виявила до дитини відповідного ставлення як матері та демонстративно не виконувала свої обов`язки по участі в утриманні, вихованні та спілкуванні. Відповідачка з дати виїзду за кордон жодного разу не відвідала сина, дзвонить по відеозв`язку через додаток Viber один раз на 2 - 4 місяці, не цікавиться жодними обставинами життя сина. [PERSON] втратив прив`язаність до матері з причини її холодного без емоційного ставлення до нього та рідкого спілкування. 20.06.2024 року [PERSON] виповнилося 4 роки і за майже 2 роки він звик до проживання з батьком, звик до знайомої домашньої обстановки, звик до няні, звик до спілкування із дітьми в дитячому садочку та до сусідських дітей, з якими спілкується під час прогулянок та спілкування один в одного вдома. [PERSON] в 4 роки вже має прив`язаності та стійкі соціальні зв`язки із знайомими дітьми. Зміна кладу сім`ї та місця проживання негативно вплине на його психологічний стан. [PERSON] пережив психологічну травму із причини розлучення із матір`ю та сестрою, але на даний момент часу його психологічний стан спокійний, врівноважений. Знову змінювати склад сім`ї та розривати соціальні зв`язки не в інтересах дитини. Відповідач порушує майнові праві дитини маючи заборгованість по аліментах за значний період, хоча в процесуальних документах стверджує, що в неї достатній рівень доходів для повного майнового забезпечення дитини. Станом на 21.11.2023 року згідно довідки ДВС заборгованість по аліментах складала 26000,00 грн. З 21.11.2023 року відповідач сплатила аліменти за 3 місяці, тобто не зменшила суму заборгованості. Відповідачкою було подано до суду зустрічну позовну заяву, відповідно до якої вона просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] ; відібрати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] у батька [PERSON] і передати його матері [PERSON] . В обґрунтування зустрічного позову вказала, що 12 травня 2020 року Позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу вони мають сина - [PERSON] . [INFO] . Сім`я мешкала за адресою [ADDRESS] . Крім того, позивачка має доньку від попереднього шлюбу - [PERSON] . 18.07.20 народження, яка також проживала разом з ними. З березня 2022 року фактичні шлюбні відносини з відповідачем припинились. Оскільки сторони не проживали однією сім`єю і не вели спільне господ березня 2022 року позивачка з дітьми вирішила переїхати до іншого місця проживання. Дане рішення було прийнято у зв`язку з тим, що спільне з відповідачем життя не склалося, оскільки вони мали різні погляди на життя, крім того відповідач здійснював психологічне насильство відносно позивачки, у присутності сторонніх людей висловлював думку, що не може жити з нею під одним дахом, у зв`язку з чим вона перебувала довгий час у стресовій ситуації. Також непорозуміння [PERSON] та [PERSON] було викликано тим, що у них не співпадають погляди на методи виховання дітей, оскільки [PERSON] повинна бути певна система покарань, у тому числі, із застосуванням невеликої сили, з чим не згодна позивачка. Крім того, постійна критика кожної дії спричинювали їй душевні хвилювання, емоційні потрясіння тривогу та психічне напруження. Не витримавши постійного психологічного тиску з боку відповідача, позивачка за власні кошти вирішила винайняти житло та переїхати туди з дітьми, оскільки власного житла у м. Дніпрі вона не має, бо є внутрішньо переміщеною особою з м. Луганська. 22 червня 2022 року [PERSON] звернувся до Красногвардійського суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про розірвані шлюбу. Зазначена [PERSON] суб`єктивна характеристика [PERSON] , як матері та жінки спричинила їй душевні хвилювання та стрес. Такі необґрунтовані звинувачення на адресу [PERSON] , які [PERSON] зазначав у своєму позові про розірвання шлюбу, тривали систематично протягом останніх років спільного життя, і [PERSON] вважає таку поведінку з його боку ні чим іншим, як проявом психологічного насильства. В подальшому ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2022 року (справа № 204/4121/22, провадження № 2/204/1624/22) позовну про розірвання шлюбу було залишено без розгляду за заявою [PERSON] . Місце проживання дитини було визначено за домовленістю між сторонами, [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди щодо проживання сина [PERSON] з матір`ю, а також щодо сплати аліментів на утримання дитини батьком [PERSON] в добровільному порядку. Визначаючи добровільно місце проживання дитини із матір`ю, виходили із того, що [PERSON] має змогу належно піклуватись про дитину, ніяких заперечень у [PERSON] з цього приводу не було. Позивачка ніколи не чинила перешкод у спілкуванні сина з Відповідачем та завжди за його бажанням надавала таку можливість. 07 вересня 2022 року [PERSON] звернулась до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. 26 жовтня 2022 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У період проживання позивачки у найманій квартирі була досягнута домовленість із відповідачем відносно порядку спілкування його з сином, ніяких питань не виникало, він брав дитину у визначені часи і завжди повертав. У зв`язку із воєнними діями 26.08.2022 року [PERSON] повідомила [PERSON] , що має намір виїхати з дітьми із м. Дніпра. 26.08.2022 року відповідач прибув до квартири позивачки та попросив дати йому дитину щоб попрощатися, однак без її присутності. Вона не хотіла віддавати дитину, однак він почав їй погрожувати, у разі якщо вона не наддасть йому можливі попрощатися з дитиною сам на сам, він зробить все для того, щоб вона потрапила до в`язниці. Сторонами була досягнута домовленість, що дитину [PERSON] забере до себе, вранці о 09 годині 28.08.2022 року привезе, як просила [PERSON] , але обіцянку він не виконав та дитину не повернув. На всі прохання позивачки повернути сина відповідач відмовляв і наведені обставини свідчать про те, що він самочинно, без згоди позивачки місце проживання сина. Її донька - [PERSON] дуже емоційно реагувала на обстріли та вибухи. Розуміючи, що подальше перебування в Україні може психотравматично на стан дитини, вона вирішила разом з донькою виїхати закордон, не залишаючи спроби забрати і сина, однак [PERSON] категорично відмовляв. Виїхавши закордон, вона з жовтня 2022 року приймала участь у житі сина матеріально, регулярно здійснювала перекази грошових коштів на ім`я [PERSON] через AT «Укрпошта», що встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 липня 2023 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів (справа № 204/1359/23, провадження № 2/204/1333/23), яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2023 року залишено без змін. [PERSON] має намір повернутися до України, якщо місце проживання сина [PERSON] буде визначено з матір`ю, оскільки без рішення суду у добровільному порядку [PERSON] дитину не поверне. Вказала, що вона має можливість матеріально забезпечити сина та створити гідні умови для його виховання та розвитку. Представником [PERSON] було подано відзив на позовну заяву про доповнення позовних вимог про збільшення розміру аліментів, відповідно до якого вказано наступне. [PERSON] не надав доказів до позовної заяви про доповнення позовних вимог щодо поліпшення рівня життя, зміни сімейного стану чи погіршення здоров`я одержувача аліментів, що є підставою для збільшення розміру аліментів. [PERSON] за рішенням суду сплачує аліменти у розмірі 2000,00 грн., що перевищують 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак позивач просить стягнути суми, яка сягає майже розміру прожиткового мінімуму, що стягується виключно при доведенні достатності заробітку платника аліментів, на підтвердження чого [PERSON] не надав жодних доказів. Обставини [PERSON] не змінилися, вона продовжує самостійно утримувати доньку від першого шлюбу, батько якої позбавлений батьківських прав та взагалі не сплачує аліментів. З грудня 2022 року позивач перестав забирати перераховані нею кошти, що підтверджується відсутністю повідомлень про їх отримання. Вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів на його утримання за минулий час безпідставними та необґрунтованими, в задоволенні яких слід відмовити у повному обсязі. [PERSON] подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. Сумісне господарство велось ним із [PERSON] за період до реєстрації шлюбу - з 10.09.2019 року і продовжувалось після припинення сумісного проживання та її переїзду на квартиру по [ADDRESS] аж до кінця серпня 2022 року. Після переїзду він продовжував утримувати [PERSON] , її доньку - [PERSON] , їх сина [PERSON] , приймав повну та безперервну участь у їх житті - привозив 2 рази на тиждень свіже молоко та молочні продукти із ринку, возив у лікарні [PERSON] та дітей, домовлявся про прийом лікарів, купував ліки та оплачував обстеження, привозив продукти харчування додатково окрім молочних, возив у магазини одягу, привозив приготовану власноруч консервацію. [PERSON] не отримувала його згоди на зміну місця проживання сина - [PERSON] . [PERSON] самовільно змінила місце проживання спільної дитини - [PERSON] , проти чого він категорично заперечував неодноразово як у розмовах із нею так і у розмовах із її близькими родичами - мамою [PERSON] , татом [PERSON] , тіткою [PERSON] . Серед основних категоричних заперечень були - наявність відносної загрози через прильоти боєприпасів, малий вік сина - 2 роки і на його переконання переїзд і розлучення із батьком негативно відобразиться на самопочутті і розвитку, некомфортність орендованого житла, додаткові витрати на оренду, відсутність у [PERSON] елементарних медичних знань і розуміння про особливості харчування дітей. Крім того, [PERSON] був дуже прив`язаний до сестри [PERSON] більше аніж до матері, оскільки саме [PERSON] проводила із ним більшість часу, а не мати. [PERSON] перераховувала кошти, як вона стверджує на утримання [PERSON], не регулярно, а 3 рази через Укрпошту. [PERSON] перераховувала кошти через Укрпошту протягом листопада 2022 року - січня 2023 року, період частих повітряних тривог, коли поштове відділення зачинялося по 5 разів на день на час дії повітряної тривоги. Відповідно до довідки ДВС, де зазначений стан розрахунків із сплати аліментів - заборгованість більше ніж за рік. [PERSON] намагається переконати суд, що сама може забезпечувати сина матеріально, хоча має річну заборгованість по аліментах. Сума аліментів в розмірі 2000,00 грн. на місяць не може бути достатньою для забезпечення дитини в даних обставинах. То, якщо [PERSON] не змозі своєчасно оплачувати 2000,00 грн. на місяць, то її непідкріплена документально заява про можливість утримувати дитину є неспроможною, оскільки протирічить фактичним обставинам - наявності боргу на утримання дитини. [PERSON] не планує (не планувала і різко негативно ставилася до проживання в Україні). Твердження [PERSON] , що він застосовував насильство до дітей у якості методу виховання - неправда. [PERSON] зауважує, що повернеться до України після того, як (якщо) місце проживання буде встановлено судом з нею, оскільки добровільно він на її думку дитину не поверне. Представником Міністерства оборони України надано пояснення відповідно до яких вказано наступне. Під час дії воєнного стану вимоги позивача пов`язані з доведенням наявності підстав для підтвердження за ним певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами Позивача з державою, а тому не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства. Тож у спірних правовідносинах необхідно врахувати правову мету звернення позивача до суду, яка полягає у підтвердженні його певного соціального статусу - особа, яка утримує дитину. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері оборони і мобілізаційної роботи (звільнення з військової служби. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 (справа № 362/643/21) зазначено, що військова служба є різновидом публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів. Тобто визначення місця проживання дитини за своїми правовими наслідками призведе до публічно-правових відносин заявника з державою, це не пов`язане з будь-якими цивільними правами та обов`язками позивача, їх виникненням, існуванням та припиненням. В судовому засіданні позивач за первісним позовом підтримав подану позову заяву та просив її задовольнити, у зустрічному позову просив відмовити. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, раніше представник надала заяву відповідно до якої просила розгляд справи здійснити без їх участі та вказала, що позовні вимоги за зустрічним позовом підтримує у повному обсязі. У задоволенні первісного позову просить відмовити. Також зазначила, що у разі задоволення зустрічної позовної заяви або в разі добровільної передачі дитини [PERSON] матері, [PERSON] зобов`язується повернутися до України негайно. Представник Центральної адміністрації Дніпровської міської ради та Міністерства оборони України в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином, раніше представниками було надано заяви відповідно до яких просили розглянути справу без їх участі. Вислухавши позивача за первісним позовом, свідків, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 12 травня 2020 року [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серія [NUMBER] (а.с. 13). У шлюбі у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). Як вбачається із матеріалів справи, згідно з довідкою голови об`єднаних співвласників багатоквартирного будинку «Житлоремсоюз» від 22.09.2022 року, [PERSON] проживає разом із малолітнім [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Мати дитини, [PERSON] мешкала за вказаною адресою з 10.09.2019 року по червень 2022 року. Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 30.09.2022 року управлінням-службою у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] разом з малолітнім [PERSON] , [INFO] , умови для проживання задовільні. Згідно договору від 09.09.2022 року [PERSON] уклав договір з ФОП [PERSON] «Центр дитячого розвитку «Ельфік» отримання освітньої послуги у сфері дошкільної освіти та денний догляд відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування - Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, затвердженого розпорядженням Голови Центральної адміністрації Дніпровської міської ради від 14 жовтня 2022 року №231-р, вирішено доцільним визначити місця проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами існують напружені стосунки, зокрема, щодо вирішення питання місця проживання дитини. Вказане підтверджується перепискою у Vibe. Також, за матеріалами справи вбачається, що [PERSON] на даний час проживає за межами України. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Таким чином, судом встановлено, що малолітній [PERSON] з серпня 2022 року, тобто більше двох років, проживає з батьком, який постійно приймає участь у його вихованні, утриманні та навчанні. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Крім того, під час вирішення цієї справи слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частиною шостою статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Зоштегїеісі V . Оегтапу ») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («2липе§§ег у. Оегтапу») від 03 грудня 2009 року. Суд, з огляду на вищенаведені положення законодавства про рівність прав та обов`язків обох батьків, відносини між сторонами, вважає необхідним зауважити, що визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною та не можна тлумачити як наявність у батька переваги перед матір`ю, оскільки [PERSON] має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки, як і [PERSON] і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. Крім того, у разі виникнення інших обставин, встановлення тісного емоційного контакту між матір`ю та дитиною, місце проживання дитини може бути згодом визначено і з матір`ю. Проте, оскільки на даний час [PERSON] проживає за кордоном,а саме в росії та не спілкується на постійній основі з дитиною, суд не вбачає підстав для визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Також, про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, оскільки [PERSON] , [INFO] є малолітнім, то суд прийшов до висновку про неможливість в порядку ст. 232 ЦПК України його допитати. Крім того, в судовому засіданні свідками було надано пояснення, а саме [PERSON] вказала, що [PERSON] проживала з дитиною в її квартирі по [ADDRESS] з липня по серпень 2022 року. Після цього виїхала в росію. Зі слів [PERSON] , [PERSON] утримував її та сина. [PERSON] , на її думку, була психологічно хвора. [PERSON] , яка є нянею вказала, що вона доглядає за дитиною з жовтня 2022 року, мати виїхала в росію. Мати телефонувала нечасто, зі слів [PERSON] , при ній телефонувала на Новий Рік. [PERSON] знає де живе мати та згадує про неї. [PERSON] , яка є сусідкою, пояснила, що вони з [PERSON] та [PERSON] спілкувались, знає що [PERSON] виїхала з країни десь у вересні 2022 року, у [PERSON] були панічні атаки, постійно нервувала. На разі допомагає [PERSON] з доглядом за [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснив, що він є другом [PERSON] , [PERSON] знав, бачив 5 років тому. [PERSON] на день народження дитини телефонувала та спілкувалася з дитиною. Батько дбає про дитину стежить за його харчуванням, тощо. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що, враховуючи вік дитини, стан її здоров`я, прив`язаність до батька, визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком відповідає інтересам дитини. За вказаних обставин, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, а первісний позов в частині визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] із батьком [PERSON] , [INFO] задовольнити. Щодо позовних вимог про збільшення розміру позовних вимог, суд вважає за необхідне вказати наступне. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/1359/23 (провадження № 2/204/1333/23), яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2023 року залишено в силі, стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , у розмірі 2 000 грн. щомісячно, починаючи з 28 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, в особі батька [PERSON] , допустивши по справі негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Згідно з ч. 2ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За правилами ч. 1ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Як вбачається з матеріалів справи дитина проживає разом з батьком, перебуває на його утриманні та потребує матеріального забезпечення. За приписами ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд вважає, що з моменту ухвалення вказаного рішення суду сталася значна зміна цін на основні життєво необхідні товари та продукти, що є загальновідомою обставиною і не потребує доказування в силу положень ч. 3 ст. 82 ЦПК України. При визначенні розміру аліментів у частині вимог про їх збільшення на спільну дитину сторін, суд враховує майновий стан позивача за первісним позовом, який веде догляд за малолітньою дитиною, вік дитини, а також вимоги, визначені ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якими мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 23постанови від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішення законної сили. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05.02.2014). За наведених обставин, беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо утримання своїх дітей та з урахуванням всіх обставин справи, суд приходить до висновку, що позов в цій частині слід задовольнити повністю і збільшити розмір аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] [INFO] в сумі 2400,00 грн. на місяць. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. У зв`язку з чим, виконавчий лист, виданий Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2023 року у справі № 204/1359/23, повернути з Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) після повного погашення заборгованості, яка виникла до набрання цим рішенням законної сили. Щодо вимоги позивача за первісним позовом про стягнення аліментів починаючи за 9,5 місяців, тобто за минулий час, суд зазначає наступне. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Слід зазначити, що ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальними правилами Сімейного кодексу України вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача за первісним позовом про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Матеріали справи не містять жодних доказів, що позивач за первісним позовом вживав до подачі вказаного позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідачки за первісним позовом, та доказів ухилення нею від сплати аліментів в розумінні ч. 2 ст.191 СК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне первісний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, Міністерство оборони України про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та збільшення розміру аліментів - задовольнити частково, у зустрічній позовній заяві [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини, та передачі його матері - відмовити. Крім того, в порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 1211 грн. 20 коп. (ч. ч. 1-2 ст. 4, ст. 6 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом), оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного і

Outcome: partial