Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 131\~620 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що між сторонами було досягнуто усної домовленості про проведення будівельних робіт у квартирі, яка є власністю позивачки. За домовленістю сторін відповідач отримував від позивачки грошові кошти в якості авансу на закупівлю будівельних матеріалів, оплату виконаних будівельних робіт та встановлення натяжної стелі, про що складав відповідні письмові розписки. Загалом відповідач отримав від позивачки грошові кошти в сумі 131\~620 грн., проте всупереч домовленості не виконав своїх обов`язків в частині закупівлі будівельних матеріалів та проведенні будівельних робіт. 17.01.2024р. позивачка повідомила відповідача, що у зв`язку із значним затягуванням відповідачем виконання своїх обов`язків, вона втратила інтерес до їх домовленості і вимагає повернути їй кошти, як безпідставно отримані відповідачем. Оскільки відповідач в добровільному порядку не повертає отриманих від позивачки коштів, то остання змушена звертатись до суду з даним позовом. Від відповідача не надходило заперечень та письмового відзиву проти позову. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.06.2024р. матеріали даної цивільної справи передано за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси на підставі ч. 1 ст. 30, п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України. 16.07.2024 матеріали цивільної справи надійшли до Придніпровського районного суду м. Черкаси і на підставі протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано судді Скляренко В.М. 17.07.2024 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання відповідач не з`явився. Про час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом надсилання судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання. Натомість судові повістки-повідомлення повернулись до суду без вручення відповідачу з причин відсутності останнього за вказаною адресою. Додатково судом вживались заходи з повідомлення відповідача шляхом надсилання судової повістки засобами мобільного зв`язку із застосуванням месенджера «Вайбер», а також розміщенням оголошення про виклик відповідача на веб-порталі суду. Таким чином, в контексті положень п. 2, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судом належним чином здійснено повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. Отже, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не з`явився в судові засідання 15.08.2024р., 05.09.2024р., 02.10.2024р. та не повідомив про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. В судовому засіданні представник позивача адвокат Джирма А.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1094550 від 15.08.2024р., підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Додатково пояснила, що частина коштів передавалася в іноземній валюті долар США, а тому вартість таких коштів визначалась виходячи з обмінного курсу долара США до гривні на день складання відповідачем розписки про отримання таких коштів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивачка є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (далі квартира позивачки) /а.с. 8-10/. Згідно розписки від 26.10.2023р. відповідач отримав від позивачки кошти в розмірі 27\~000грн. на купівлю будівельних матеріалів для ремонту квартири, які зобов`язувався доставити до квартири позивачки у строк до 01.12.2023р. /а.с. 11/. Відповідно до розписки від 02.11.2023р. відповідач отримав від позивачки грошові кошти в розмірі 1400 доларів США на виконання ремонтних робіт, а саме: 33\~000 грн. натяжна стеля; 10\~000 грн. аванс на проведення будівельних робіт; 8850 грн. остаточний розрахунок за демонтажні роботи /а.с. 12/. Аналогічно згідно з розписками від 10.11.2023р., 17.11.2023р., 22.11.2023р. відповідач отримав від позивачки в якості авансування оздоблювальних, будівельних робіт і роботи електрика кошти в сумі 44\~000 грн., а також кошти в сумі 5700 грн. на покупку будівельних матеріалів /а.с. 13-15/. 17.01.2024р. позивачкою направлено відповідачу вимогу про повернення протягом семи календарних днів отриманих ним коштів в загальній сумі 131\~620 грн., що були отримані відповідачем на підставі відповідних розписок. Вимога обґрунтована тим, що відповідач не виконав своїх зобов`язань з проведення будівельних та ремонтних робіт, а також з поставки будівельних матеріалів /а.с. 16, 17/. До теперішнього часу відповідач свої зобов`язання щодо виконання будівельних та ремонтних робіт, а також з поставки будівельних матеріалів не виконав та не повернув позивачці отримані від неї грошові кошти, внаслідок чого позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини, внаслідок яких виник спір щодо виконання договірних зобов`язань, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та умовами укладеного між сторонами договору. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті встановлених судом обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦК України цивільні правовідносини регулюються цивільним законодавством на засадах, зокрема, свободи договору, справедливості, добросовісності, розумності та гарантуванні судового захисту цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Аналізуючи зміст спірних правовідносин з урахуванням змісту розписок відповідача суд доходить висновку, що між сторонами була укладена угода, яка за своєю сутністю є договором підряду. За змістом частин 1, 2 статті 837 ЦК за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Отже, між сторонами виникли правовідносини у сфері виконання підрядних робіт на підставі укладеної між ними угоди відповідно до якої відповідач зобов`язувався за замовленням позивачки придбати будівельні матеріали, які доставити до квартири позивачки у строк до 01.12.2023р., а також виконати будівельні та ремонтні роботи у квартирі позивачки. Згідно з ч. 2 ст. 852 ЦК за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Відповідно до ч. 3 ст. 858 ЦК якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивачем було авансовано виконання відповідачем робіт та закупівлю будівельних матеріалів, передбачених угодою, проте відповідач, всупереч домовленості сторін, не виконав своєчасно замовлених робіт та не здійснив закупівлі і доставку до квартири позивачки будівельних матеріалів, а відтак допустив прострочення виконання зобов`язання, внаслідок чого виникають передумови для настання правових наслідків, передбачених ч. 1 ст. 611 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Аналіз змісту зазначеної норми закону свідчить, що розірвання договору в судовому порядку з причин істотного його порушення є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 611 ЦК України, тобто способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019р. у справі №914/2649/17. Беручи до уваги, що за умовами домовленості між сторонами відповідач мав виконати свої зобов`язання у строк до 01.12.2023р., але до 17.01.2024р. (дата направлення вимоги позивачки відповідачу) так і не виконав свого зобов`язання, то доводи сторони позивача про істотне порушення відповідачем умов договору та наявність підстав для розірвання такого договору за ініціативою замовника є обґрунтованими та правомірними. 17.01.2024р. позивачкою направлено відповідачу письмову вимогу про повернення грошових коштів, переданих відповідачу в якості авансування робіт, що свідчить про відмову позивачки від договору. За змістом ч. 4, 5 ст. 653 ЦК України у випадку розірвання договору сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тлумачення норм ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України. (постанова Верховного Суду від 25.03.2020р. у справі №537/4259/15-ц). Беручи до уваги, що позивачем передано відповідачу в якості авансу суму коштів в розмірі 78\~700 грн. та 1\~400 доларів США, але відповідач не виконав робіт, обумовлених договором, внаслідок чого суд доходить висновку про наявність підстав розірвання такого договору, а тому сплачена позивачем сума авансу підлягає стягненню з відповідача на підставі п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК. При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинства здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідач не надав суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не навів обставин, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлених судом обставин справи. За таких обставин позовні вимоги є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. Разом з тим, суд зауважує, що грошові кошти в якості авансу передавалися позивачкою у гривні, а частина коштів у доларах США. Заявляючи вимогу про стягнення грошових коштів позивачкою визначено еквівалент суми 1\~400 доларів США у гривні по курсу НБУ станом на день складання розписки (37,80грн за 1 долар США). Разом з тим, згідно інформації на веб-порталі НБУ, що доступна за посиланням https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=02.11.2023&period=daily, а відтак є загальновідомою та не потребує доказування, станом на 02.11.2023 офіційний курс складав 36,2655 грн. за 1 долар США. Таким чином, сума коштів в розмірі 1\~400 доларів США станом на 02.11.2023р. була еквівалентна 50\~771,70 грн., а відтак загальна сума коштів у гривневому еквіваленті, що була передана позивачкою відповідачу в якості авансу складає 129\~471,70 грн. (78\~700 грн. + 50\~771,70 грн.), а не 131\~620 грн., як то визначено у позові. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах суми 129\~471,70 грн. Щодо судових витрат, то згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при зверненні до суду не сплачений судовий збір, то на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України та а. 2 пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 1294,72 грн. На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial