Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 26.09.2023 року. [PERSON] зареєструвала право власності на вказаний будинок з господарськими будівлями і спорудами 26.09.2023 року. У домоволодінні зареєстрований родич колишнього власника будинку - [PERSON] . В будинку відповідач не проживає більше п`яти років, його речей у будинку немає, він проживає за іншою адресою. Позивач зверталася до відповідача з вимогою знятися з реєстрації, але він відмовився. Факт реєстрації відповідача у будинку створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні своєю власністю на власний розсуд, оскільки реєстрація [PERSON] дає йому право користуватися житлом нарівні з його власником. Реєстрація відповідача у житловому приміщенні впливає на вартість комунальних послуг за обслуговування житла, може ускладнити продаж житла чи суттєво знизити його ринкову вартість, створювати інші незручності. Факт реєстрації відповідача у житловому будинку порушує право позивача, як власника, володіти і користуватися житлом. У зв`язку з викладеним, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Позивач у судове засідання не з`явилася, але надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, на задоволенні позову наполягала, не заперечувала проти прийняття заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надав. Згідно з положеннями ч. 1\~ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.09.2023 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №348079340 від 26.09.2023 року, [PERSON] зареєструвала право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту від 09.10.2023 року, складеного депутатом Біляївської міської ради Єдин В.М., у присутності жителів села с. Широка [PERSON] та [PERSON] , дійсно на протязі п`яти останніх років [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] та проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , до складу її сім`ї входять: [PERSON] , [INFO] (квартирант), що підтверджується довідкою виконавчого комітету Біляївської міської ради Одеського району Одеської області №652 від 05.10.2023 року. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача. Зазначила, що [PERSON] не проживав жодного дня у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Колишня власниця будинку приводила багато квартирантів. [PERSON] та колишня власниця будинку прожили разом 17 років за адресою: [ADDRESS] . Іноді [PERSON] та колишня власниця будинку садили огород за адресою: [ADDRESS] , проте у будинку не жили, здавали його в оренду. Свідку достеменно відомо, що останні п`ять років [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] знає, він не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] . До 2000 року проживав за вказаною адресою, потім переїхав проживати на [ADDRESS] . Свідку достеменно відомо, що більше двадцяти років [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно положень ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК України). Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 року №6-57цс11). Як встановлено\~матеріалами справи,\~ [PERSON] \~є власником\~житлового будинку,\~що знаходиться\~за адресою:[ADDRESS] , в якій зареєстрований [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК України,\~ст. 405 ЦК України). Частиною 1 ст. 156 ЖК України\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири),\~\~якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до\~ч.1 ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Підстави для визнання члена сім`ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визначені ч.2 ст. 405 ЦК України, якою передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року по справі № 766/817/17). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до п.26 вищевказаних Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до п.1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі п.1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі Баклі проти Сполученого Королівства від 11.01.1995 року, п. 63). Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. ЄСПЛ розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1 ст. 81 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача.

Outcome: approved