Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просить визнати незаконним і скасувати наказ директора Болехівського ліцею № 2 «Науковий» від 01 березня 2024 року № 29-К, яким її звільнено з роботи, поновити на посаді вчителя української мови та літератури Болехівського ліцею № 2 «Науковий» з 01 березня 2024 року на умовах безстрокового трудового договору (без визначення строку трудового договору) та стягнути з Болехівського ліцею № 2 «Науковий» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 серпня 2023 року по 24 вересня 2024 року в сумі 152858 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів і зборів. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 27 серпня 1992 року її призначено на посаду вчителя української мови та літератури Болехівської середньої школи № 2 на умовах безстрокового трудового договору. 30 червня 2020 року наказом № 40-В на виконання вимог абз. 3 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» була переведена з безстрокового на строковий трудовий договір та 01 липня 2020 року наказом № 40/1-В прийнята на посаду вчителя української мови та літератури на підставі трудового договору строком на один рік. Згідно з наказом № 44-К від 20 серпня 2021 року строковий трудовий договір з нею продовжено терміном на один рік, а в подальшому наказом № 196-К від 30 серпня 2022 року - ще на один рік. Наказом № 171-К від 29 серпня 2023 року її звільнено з роботи в зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. За захистом своїх інтересів вона звернулася до Болехівського міського суду Івано-Франківської області, рішенням якого від 29 лютого 2024 року, з врахуванням змін, внесених постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 червня 2024 року (справа № 339/529/23) її поновлено з 29 серпня 2023 року в Болехівський ліцей № 2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області на посаді вчителя української мови та літератури. Наказом № 28-К від 01 березня 2024 року її поновлено на роботі на умовах строкового трудового договору від 30 серпня 2022 року на посаді вчителя української мови та літератури, а наказом № 29-К від 01 березня 2024 року звільнено з 29 серпня 2023 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору. Посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 07.02.2023 року № 1-р/2023 у справі № 1-5/2020(118/20), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України абзац третій частини другої ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020 року № 463-ІХ, вважає наказ № 29-К від 01.03.2024 про своє звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов, з урахуванням збільшення позовних вимог підтримала, просила його задоволити. Представниця відповідача та третя особа в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлялися (а.с. 130-131). Суд розцінює їх неявку неповажною та враховує, що вони неодноразово на попередні судові засідання надсилали суду заяви про відкладення розгляду справи (а.с. 34, 50, 62). Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків. За змістом ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Усі трудові правовідносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин. Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але при цьому факт укладення трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема, у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір. Як встановлено судом та стверджується копією трудової книжки [PERSON] , з 27.08.1992 року остання перебувала у трудових відносинах з Болехівською середньою школою № 2, яка в подальшому перейменована на Болехівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 2 та Болехівський ліцей № 2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області (а.с. 4-6). 18 березня 2020 року набрав чинності Закон України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року, яким визначено правові, організаційні та економічні засади функціонування і розвитку системи загальної середньої освіти. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років. Відтак, 30 червня 2020 року згідно наказу № 40-В позивачка була звільнена у зв`язку із припиненням трудового договору з педагогічним працівником, якому виплачується пенсія за віком, п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Наказом від 01 липня 2020 року № 40/1-В [PERSON] прийнята на роботу на посаду вчителя української мови та літератури з повним тижневим навантаженням на підставі трудового договору, укладеного строком на 1 рік. 20 серпня 2021 року згідно наказу № 44-К з позивачкою укладено строковий трудовий договір строком на один рік з неповним тижневим навантаженням на посаду вчителя української мови та літератури відповідно до ст. 22 КЗпП України. 30 серпня 2022 року згідно наказу № 196-К з [PERSON] укладено строковий трудовий договір строком на один рік з неповним тижневим навантаженням на посаду вчителя української мови та літератури відповідно до ст. 22 КЗпП України. Рішенням Конституційного Суду України від 7 лютого 2023 року № 1-р/2023в справі № 1-5/2020(118/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX, згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років». У вказаному рішення Конституційний Суду України зазначив, що оспорюванні приписи Закону ставлять педагогічних працівників у нерівне, невигідне і вразливе становище залежно від наявності у них певного виду власності (пенсійних виплат) та форми власності відповідного закладу загальної середньої освіти: ці приписи Закону поширюються на педагогічних працівників державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, однак не поширюються на педагогічних працівників тих закладів загальної середньої освіти, що не належать до державної або комунальної власності. Тому приписи абзацу третього частини другої статті 22 Закону не відповідають частинам першій, другій статті 24 Конституції України. Згідно із ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. У рішенні Конституційного Суду від 7 лютого 2023 року у справі № 1-5/2020(118/20) встановлено, що абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463IX не відповідає Конституції України та втрачає чинність із дня ухвалення Судом цього рішення. За загальним правилом, ухвалення рішення Конституційного Суду України не призводить до автоматичного відновлення попереднього стану оформлення трудових відносин (відновлення безстрокових трудових договорів замість строкових або поновлення на посадах звільнених), проте надає додаткові можливості/механізми захисту порушених прав працівників залежно від фактичних обставин, документального оформлення та актуального стану справи. Як встановлено, судом та підтверджується матеріалами справи, на час укладання строкового трудового договору абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» був чинним. Разом з тим, після ухвалення рішення Конституційного Суду України у позивачки виникла можливість привести строковий трудовий договір у відповідність із чинним трудовим законодавством, зокрема перевести у безстроковий. В матеріалах справи наявні заяви [PERSON] від 05 квітня 2023 року, 03 травня 2023 року адресовані відповідачу, відповідно до яких, вона просила укласти з нею безстроковий трудовий договір згідно з рішенням Конституційного Суду України від 7 лютого 2023 року, а отже мала легітимні очікування, що трудові правовідносини між сторонами будуть унормовані відповідно до чинного законодавство України (а.с. 7, 9). Не визнаючи права позивачки на можливість укладення безстрокового трудового договору, відповідач свою відмову аргументував тим, що з нею був укладений строковий трудовий договір, який є чинним (а.с. 8, 10). 23 серпня 2023 року позивачка звернулася до відповідача із заявою вважати укладений строковий трудовий договір таким, що укладений на невизначений період (а.с.11). Однак, відповідач наказом № 171-К від 29 серпня 2023 року звільнив [PERSON] з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2. ст. 36 КЗпП України. Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивачка оспорила дане звільнення і рішенням Болехівського міського суду від 29 лютого 2024 року її поновлено з 29 серпня 2023 року в Болехівський ліцей № 2 «Науковий» на посаді вчителя української мови та літератури та зобов`язано відповідача укласти з нею безстроковий договір шляхом винесення відповідного наказу (а.с. 14). Виконуючи рішення суду в частині поновлення на роботі, позивачку наказом № 28-К від 01 березня 2024 року поновлено на роботі з 29 серпня 2023 року, однак на умовах строкового трудового договору, що суперечить рішенню суду (а.с.15). Як встановив суд, фактично [PERSON] не була допущена до роботи і заробітна плата їй не нараховувалась, оскільки в той же день наказом № 29-К від 01 березня 2024 року вона звільнена з роботи з 29 серпня 2023 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору (а.с. 16). Судом вже надана оцінка діям відповідача в рішенні Болехівського міського суду від 29 лютого 2024 року та постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 25 червня 2024 року. Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачкою та відповідачем був укладений строковий трудовий договір в період дії абзацу третього частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», яким було визначено, що педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років. Рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023в справі № 1-5/2020(118/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX. У рішенні Конституційного Суду від 07 лютого 2023 року у справі №1-5/2020(118/20) встановлено, що абзац третій частини другої статті 22\~Закону України\~«Про повну\~\~загальну\~середню\~\~освіту» від\~16\~січня 2020\~року №\~463\~IX не відповідає Конституції України та втрачає чинність із дня ухвалення Судом цього Рішення. Після ухвалення рішення Конституційного Суду України, у позивачки виникла можливість привести строковий трудовий договір у відповідність із чинним трудовим законодавством, вона зверталася із відповідними заявами до відповідача, який, не визнаючи права [PERSON] на можливість укладення безстрокового трудового договору непровомірно звільнив її з посади вчителя української мови та літератури у зв`язку з закінченням строкового трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволенні позовних вимог [PERSON] про зобов`язання Болехівського ліцею № 2 «Науковий» укласти з нею безстроковий договір шляхом винесення відповідного наказу, Івано-Франківський апеляційний суд в постанові від 25 червня 2024 року зазначив про те, що починаючи з 7 лютого 2023 року у відповідача виник обов`язок перевести останню із строкового трудового договору на безстроковий, у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення № 1-р/2023. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача укласти з позивачкою безстроковий трудовий договір шляхом винесення наказу, оскільки така вимога не є належним способом захисту порушеного права позивачки, і як зазначалося вище, належним способом захисту порушеного права є поновлення позивачки на посаді вчителя української мови та літератури з 29 серпня 2023 року без обмеження строку дії трудового договору. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. А тому, як зазначено в судових рішеннях, факт закінчення строкового трудового договору за встановлених у справі обставин не надав відповідачу правових підстав для звільнення позивачки на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Відтак, наказ про звільнення [PERSON] від 01 березня 2024 року № 29-К у зв`язку із закінченням строку трудового договору не може вважатися законним і є таким, що порушує права останньої на працю, відтак підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та ст. 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередню роботу у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Поновлення працівника на роботі відбувається з дати звільнення працівника на підставі рішення суду, яким визнано таке звільнення незаконним. За таких обставин, позивачку слід поновити на посаді вчителя української мови та літератури Болехівського ліцею № 2 «Науковий» Болехівської міської ради Івано-Франківської області з 01 березня 2024 року на умовах безстрокового трудового договору. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з такого. За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Як роз`яснив Верховний Суд України в п. 6 Постанови Пленуму від 24.12.1999 № 3 «Про практику застосування судами про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. З матеріалів справи слідує, що спір про поновлення [PERSON] на роботі розглядався більше року не з її вини. Оскільки, у справі № 339/529/23 позивачка не заявляла позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу, то часом вимушеного прогулу є період з 29 серпня 2023 року по день винесення рішення, тобто 280 днів. \~\~\~\~\~\~\~ Як свідчать матеріали справи, позивачка звільнена з роботи 29 серпня 2023 року, тобто останніми повними місяцями її роботи є червень та липень 2023 року. Водночас, згідно розрахункових листів, наданих відповідачем, [PERSON] перебувала у відпустці 31 календарний день липня та 5 днів червня, а тому суд для розрахунку не бере доходи нараховані в цих місяцях (а.с. 105). Таким чином, для розрахунку втраченого заробітку позивачу слід брати отриману заробітну плату у травні-квітні 2023 року, в яких їй нараховано: за травень 2023 року за 23 відпрацьовані робочі дні 12010,23 грн.; за квітень 2023 року за 20 відпрацьованих робочих днів 12533,38 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 570,78 грн., виходячи з розрахунку: (12010,23 + 12533,38) : 43, а кількість робочих днів з дня незаконного звільнення (29 серпня 2023 року) до дня винесення судом рішення 24 вересня 2024 року складає 280 днів. Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 159818,40 грн. (570,78 грн. х 280 днів). Суд наголошує, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного ч. 2 ст. 235 КЗпП України. Така правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 08 лютого 2022 року у справі N755/12623/19. Таким чином, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу\~за період з 29 серпня 2023 року до дня винесення судом рішення 24 вересня 2024 року у розмірі 159818,40 грн., з утриманням з цієї суми податку та інших обов`язкових платежів відповідно до законодавства України. Враховуючи положення статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивачки на роботі. Позивачка звільнена від сплати судового збору, тому відповідач у відповідності до вимог ч. 6\~ст. 141 ЦПК\~має сплатити судовий збір в сумі 1211,20 грн. в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved