Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

У червні 2016 року Городоцька місцева прокуратура звернулася до суду з позовом в інтересах держави до Ярмолинецької районної державної адміністрації, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Баламутівська сільська рада Ярмолинецького району, про визнання розпоряджень районної державної адміністрації недійсними, визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним. На обґрунтування заявлених вимог прокурор зазначив, що за результатами проведеного Городоцькою місцевою прокуратурою вивчення стану законності при розпорядженні та використанні земельних ділянок резервного фонду на території району встановлено, що розпорядженням Ярмолинецької районної державної адміністрації від 14.01.2010 № 16/2010-р надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 1,25 га у приватну власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності, які належать до категорії «землі сільськогосподарського призначення» на території Баламутівської сільської ради за межами села Баламутівка. 28.01.2010 Ярмолинецькою РДА видано розпорядження № 80/2010-р, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] площею 1,2501 га для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради Ярмолинецького району за межами села Баламутівка та передано йому у власність. На підставі вказаного розпорядження 16 лютого 2010 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №12670, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011076500008. Водночас, передача вказаної земельної ділянки у власність відбулася у порушення вимог ст. 25, 33, 78, 116, 118 Земельного кодексу України та п. 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», з аналізу яких слідує, що при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій у приватну власність передаються земельні ділянки (крім земель резервного фонду) працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Створений у процесі приватизації резервний фонд земель призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Рішенням Баламутівської сільської ради Ярмолинецького району № 3 від 31.08.2000 «Про виділення 50% земель запасу і резервного фонду сільської ради працівникам і пенсіонерам соціальної сфери» виділено 50 відсотків земель запасу та резервного фонду сільської ради, що становить 106 га, для надання в користування земельних ділянок соціальній сфері. Земельна ділянка, яка передана у приватну власність [PERSON] , відноситься до земель резервного фонду. Разом з тим, [PERSON] не був членом колишнього колгоспу ім. Горького, Спілки селян с. Баламутівка та СТОВ «Обрій», у соціальній сфері села не зайнятий, на території сільської ради не проживав та не проживає. Оскільки земельна ділянка вибула з державної власності протиправно, так як відноситься до земель резервного фонду і не могла бути передана у власність, чим порушено інтереси держави, позивач просить визнати недійсним розпорядження Ярмолинецької районної державної адміністрації від 14.01.2010 № 16/2010-р «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради за межами села Баламутівка»; визнати недійсним розпорядження Ярмолинецької районної державної адміністрації від 28.01.2010 № 80/2010-р «Про передачу земельної ділянки в приватну власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради за межами с. Баламутівка»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 120670, виданий на ім`я [PERSON] на земельну ділянку площею 1,2501 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером 6825880800:03:007:0015. Ухвалою суду від 29.09.2016 року до участі в справі як третю особу залучено Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (т. 1 а.с. 108). Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 09 грудня 2016 року у справі № 689/1038/16-ц у позові прокурора було відмовлено. Рішення мотивоване недоведеністю факту створення на території Баламутівської сільської ради резервного фонду та належності спірної земельної ділянки до цього резервного фонду, у зв`язку із чим до спірних відносин не підлягають застосуванню обмеження, встановлені п. 7 Указу Президента України від 08.08.1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (т. 1 а.с. 198). Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2017 року апеляційна скарга прокурора була відхилена, а рішення суду першої інстанції від 09.12.2016 залишено без змін (т. 1 а.с. 252). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року було задоволено касаційну скаргу прокурора, рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 09 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2017 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 35). Ухвалою Ярмолинецького районного суду від 02 жовтня 2017 року було прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження (т. 2 а.с. 43). Ухвалою суду від 21.01.2021 замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Баламутівську сільську раду Ярмолинецького району Хмельницької області її правонаступником - Розсошанською сільською радою Хмельницького району Хмельницької області (т. 2 а.с. 197). Відповідно до наказу Генерального прокурора № 2-ш від 17.02.2021 припинено діяльність шляхом реорганізації Городоцької місцевої прокуратури та утворено Хмельницьку окружну прокуратуру, до складу якої входить Ярмолинецький відділ (т. 2 а.с. 216). Ухвалою суду від 28.07.2021 замінено відповідача - Ярмолинецьку районну державну адміністрацію її правонаступником - Хмельницькою районною державною адміністрацією (т. 2 а.с. 251). В судовому засіданні прокурор заявлені вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позові, пояснив, що розпорядження Ярмолинецької РДА та видача державного акту на право власності на земельну ділянку відповідачу є незаконними, оскільки вони суперечать вимогам ст. 25, 33, 78, 116, 118 Земельного кодексу України та п. 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили, подали до суду відзиви на позов. Відповідач у відзиві на позов вказав, що відповідно до договору оренди землі, укладеного 27.01.2005 між ним і Ярмолинецькою РДА, близько 5 років він платно користувався спірною земельною ділянкою площею 1,2501 га, з кадастровим номером 6825880800:03:007:0015, розташованою на території Баламутівської сільської ради за межами села Баламутівка Ярмолинецького району Хмельницької області. Ані у вказаному договорі, ані в оглядовому плані розташування цієї земельної ділянки, ані в її кадастровому плані, ані в актах від 27.01.2005 про перенесення меж земельної ділянки в натурі та про передачу її відповідачу у користування не міститься жодної інформації про її можливе походження з резервного фонду землі. Лише на схемі розташування земельної ділянки у масиві інших ділянок за межами села Баламутівка є наявною позначка «22,3683 га Резервний фонд», однак цей земельний масив позначений безпосередньо біля межі с. Баламутівка, тобто зовсім в іншому місці, ніж той масив, до якого входить належна йому земельна ділянка. За час, коли він користувався земельною ділянкою, не було жодних претензій чи зауважень щодо предмету цього цивільного позову з боку Ярмолинецької РДА, Баламутівської сільської ради, територіальної громади та окремих жителів с. Баламутівка, а також з боку органів державної виконавчої влади, уповноважених контролювати питання щодо використання та охорони земель. Право власності на спірну земельну ділянку набуто ним у відповідності до вимог діючого законодавства України, з погодженням з органами місцевого самоврядування, Ярмолинецькою РДА, Ярмолинецьким відділом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, з урахуванням того, що він являвся доброчесним орендарем цієї земельної ділянки. Зазначив, що прокурором не надано суду жодних допустимих та достовірних доказів щодо можливої належності спірної земельної ділянки, яка належить йому на праві власності, до масиву резервного фонду земель. І навіть якби ця земельна ділянка дійсно мала походження з резервного фонду земель, то ця обставина не є законною підставою для позову, заявленого прокурором, адже застосований у п. 7 Указу Президента України від 08.08.1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» термін «переважно» не є тотожним терміну «виключно». Інформацією стосовно походження і призначення земель на території Ярмолинецького району Хмельницької області володіє Головне управління Держгеокадастру в Хмельницькій області, і згідно наданих ним довідок, наявних в матеріалах справи, на території Ярмолинецького району Хмельницької області резервний фонд земель не створювався. Окрім цього вказує на пропуск прокурором строку позовної давності, який просить застосувати, посилаючись на те, що прокуратурі ще з 2010 року було відомо про наявність вказаних розпоряджень, коли вони були надані райдержадміністрацією на запит прокуратури (т. 2 а.с. 122). Представник відповідача у відзиві також вказав, що з доводами позивача про те, що за рахунок земель резервного фонду виділяються земельні ділянки виключному переліку осіб, погодитися не можна, так як згідно п. 7 Указу Президента № 720/95 резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно зазначеним у вказаному пункті категоріям громадян. Ця норма, на думку представника відповідача, є диспозитивною та не забороняє надавати земельні ділянки іншим особам, ніж зазначені у вказаному пункті указу. Тому Ярмолинецька РДА, передаючи у власність [PERSON] вказану земельну ділянку, діяла в межах повноважень та у спосіб, визначений земельним законодавством України (т. 2 а.с. 81). Представник Хмельницької районної державної адміністрації, який у встановленому порядку оповіщений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив врахувати позицію Ярмолинецької районної державної адміністрації, викладену в листі від 24.01.2019 за №30/04-179/2019, яку Хмельницька районна державна адміністрація, як правонаступник, підтримує. Ярмолинецька районна державна адміністрація у листі від 24.01.2019 за № 30/04-179/2019 не вбачає підстав для задоволення позову з огляду на те, що до райдержадміністрації надійшли заяви від групи громадян, серед яких і заява [PERSON] від 22.12.2009 про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі земельної ділянки площею 1,2501 га з кадастровим номером 6825880800:03:007:0015 у приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради за межами с. Баламутівка (з картографічним матеріалом земельної ділянки). До заяви додано рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 04.12.2009, яким зобов`язано Ярмолинецьку райдержадміністрацію надати [PERSON] дозвіл на виготовлення технічної документації для приватизації саме цієї земельної ділянки. Крім того, вказана земельна ділянка перебувала на той час у користуванні заявника відповідно до договору оренди землі № 040576500239 від 27.01.2005. Заява розглянута у встановлений термін районною комісією по розгляду звернень фізичних та юридичних осіб щодо надання земельних ділянок у користування та у власність, рекомендовано голові райдержадміністрації задовольнити заяву та надати дозвіл на виготовлення технічної документації. На оглядовому плані земельна ділянка [PERSON] не знаходиться на землях резервного фонду. За таких підстав вважає, що оскаржувані розпорядження прийняті у відповідності до чинного законодавства України і підстав для визнання їх недійсними немає (т. 2 а.с. 136). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Розсошанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, який у встановленому порядку оповіщений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, згідно наданого суду пояснення позовні вимоги прокурора підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, мотивуючи тим, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423-ІХ від 28.04.2024 розділ Х Земельного кодексу України «Перехідні положення» доповнено п. 24, відповідно до якого з дня набрання чинності цим пунктом всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах територіальних громад, вважаються землями комунальної власності. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснюють розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними. Тому вважають, що спірна земельна ділянка підлягає поверненню до комунальної власності Розсошанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області. (т. 3 а.с.112). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, який у встановленому порядку оповіщений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що розпорядженням Ярмолинецької районної державної адміністрації Хмельницької області від 14.01.2010 № 16/2010-р надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 1,25 га у приватну власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності, які належать до категорії земель сільськогосподарського призначення на території Баламутівської сільської ради за межами села Баламутівка. Розпорядженням Ярмолинецької районної державної адміністрації Хмельницької області від 28.01.2010 № 74/2010-р припинено право користування [PERSON] земельною ділянкою площею 1,2501 га, яка надана для ведення особистого селянського господарства згідно договору оренди землі від 27.01.2005 р № 040576500239 на території Баламутівської сільської ради за межами села Баламутівка. Розпорядженням Ярмолинецької районної державної адміністрації Хмельницької області від 28.01.2010 року № 80/2010-р затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] площею 1,2501 га для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради Ярмолинецького району за межами села Баламутівка та передано йому у власність. 16 лютого 2010 року на підставі вищевказаного розпорядження [PERSON] видано державний акт серії ЯИ № 120670 на право власності на земельну ділянку площею 1,2501 га для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради Ярмолинецького району за межами села Баламутівка. Дані обставини підтверджуються: розпорядженням Ярмолинецької районної державної адміністрації № 16/2010-р від 14.01.2010 (а.с. 18), розпорядженням Ярмолинецької районної державної адміністрації № 74/2010-р від 28.01.2010 (а.с. 15), розпорядженням Ярмолинецької районної державної адміністрації № 80/2010-р від 28.01.2010 року (а.с. 14), державним актом серії ЯИ № 120670 на право власності на земельну ділянку (а.с. 30). Прокурор посилається на те, що [PERSON] була безпідставно передана у власність земельна ділянка, розташована у межах резервного фонду. Як вбачається з листа архівного відділу Ярмолинецької райдержадміністрації № 19/01-22-245 від 19.10.2015, у вказаного суб`єкта відсутні рішення Баламутівської сільської ради про створення резервного фону земель в с. Баламутівка (т. 1 а.с. 120). Листом відділу Держгеокадастру в Ярмолинецькому районі № 22-2221-99-5-2864/0/28-16 від 19.10.2016 стверджується, що резервний фонд земель в с. Баламутівка не створювався. Учасники провадження ствердили про відсутність в їх розпорядженні рішень щодо створення резервного фонду (т. 1 а.с. 130). Представник Баламутівської сільської ради повідомив про наявність лише картографічних матеріалів щодо цього та подальших рішень сільської ради стосовно земель, які він вважає такими, що входять до резервного фонду. Однак, покликання представників відповідачів щодо не створення резервного фонду спростовується висновками Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 13.09.2017 у цій справі, а також рішенням 19 сесії Баламутівської сільської ради ХХІІІ скликання від 31.08.2000 «Про виділення 50 % земель запасу і резервного фонду сільської ради працівникам і пенсіонерам соціальної сфери», Державним актом на право колективної власності на землю спілки селян села Баламутівка Ярмолинецького району Хмельницької області серії ХМ № 004 від 15 грудня 1995 року, додатком № 2 до нього, відповідно до яких земельний масив, до якого входить спірна земельна ділянка, не увійшов до складу земель, що передавалися у колективну власність, що також підтверджується планово-картографічними матеріалами Баламутівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області (т. 1 а.с. 31-47, 49-52, т. 2 а.с. 35). Згідно із ст. 5 ЗК України (в редакції, чинній на період створення резервного фонду) сільські і селищні Ради народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місця розташування з землекористувачем у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Резервний фонд земель перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Аналогічна норма міститься й у ст. 25 ЗК України 2001 р. Рішенням Баламутівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області № 1 від 28.02.1995 р. спілці селян села Баламутівка Ярмолинецького району Хмельницької області передано у колективну власність 1082,9 га земель та надано дозвіл на виготовлення державного акту на право колективної власності на землю. 15.12.1995 видано державний акт про право колективної власності на землю спілки селян с. Баламутівка Ярмолинецького району Хмельницької області (т. 1 а.с. 44-47). Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються сторонами. У відповідності до п. 5 Тимчасового порядку проведення робіт по видачі державних актів колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших сільськогосподарських підприємств, на право колективної власності на землю, затвердженого Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 18 від 15.03.1995 р., який був чинний на час існування відповідних відносин, організацію робіт по визначенню земель, що підлягають передачі у колективну власність, забезпечує районний відділ земельних ресурсів, який у разі необхідності залучає спеціалістів філіалу (відділення) інституту землеустрою Української академії аграрних наук. В місячний термін з дня отримання клопотання колективу сільськогосподарського підприємства виготовляється документація, до складу якої включаються, зокрема, планово-картографічний матеріал з відображенням на ньому земельних ділянок державної та колективної власності, оформлений підписами голови та членів комісії. Відповідно до п. 6 Тимчасового порядку, визначення земель колективної власності здійснюється, як правило, на планово-картографічному матеріалі, при цьому використовуються копії планів землекористування, внутрігосподарського землеустрою, коректування планових матеріалів зйомок минулих років, на які наносяться зміни в межах контурів і угідь з використанням матеріалів формування територій і встановлення меж сільських, селищних рад, встановлення меж сільських населених пунктів. На планово-картографічному матеріалі відображаються землі державної власності, які залишаються у постійному користуванні колективного сільськогосподарського підприємства: землі лісового фонду, землі водного фонду, землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, землі створюваного резервного фонду тощо. Відображаються землі запасу та інших землекористувачів в межах землекористування колективного сільськогосподарського підприємства (частина 6 статті 5 Земельного кодексу України) (п. 7). Ця документація подається відповідній сільській, селищній, міській раді, яка в місячний строк розглядає її та приймає рішення про передачу землі в колективну власність. На підставі рішення ради та згідно документації, передбаченої п. 5 цього Тимчасового порядку, колективним сільськогосподарським підприємствам радою, що прийняла рішення про передачу земель у колективну власність, видається державний акт на право колективної власності на землю (п. п. 8, 9). Як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі по даній справі від 13.09.2017 планово-картографічний матеріал є складовою документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування приймав рішення про передачу землі в колективну власність, а тому відображення в ньому земель резервного фонду підтверджує обставини його створення та місце розташування земель резервного фонду. Так, 15.12.1995 було видано державний акт на право колективної власності на землю спілки селян села Баламутівка Ярмолинецького району Хмельницької області, планово-картографічний матеріал до якого відображає місце розташування земель резервного фонду. Згідно матеріалів технічного звіту по коректуванню планового матеріалу зйомок минулих років с. Баламутівка Баламутівської сільської ради Ярмолинецького району, виготовлених Хмельницькою філією Інституту землеустрою станом на 1995 рік, всього земель державної власності на території Баламутівської сільської ради, що відносяться до резервного фонду, - 151 га. Згідно планово-картографічних матеріалів до цього звіту (коректування планового матеріалу зйомок минулих років) земельний масив, до якого входить передана у власність відповідачу земельна ділянка, відноситься до земель резервного фонду. За даними планово-картографічних матеріалів Баламутівської сільської ради - схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) по СТОВ «Обрій» с. Баламутівка, земельний масив площею 63 га, до якого входить спірна земельна ділянка, відноситься до земель резервного фонду (т. 1 а.с. 31-43, 132-139). Спірна земельна ділянка входила до масиву земель, зазначеного у картографічному матеріалі серед земель резервного фонду, що не заперечувалось сторонами. Крім того, сторонами не заперечувався факт того, що спірна земельна ділянка розташована саме у досліджуваному земельному масиві, унаслідок чого відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, такі обставини доказуванню не підлягають. Сумніви сторін щодо законності зазначених рішень не підтверджені належними доказами. Зазначені рішення не оскаржувались, недійсними не визнавались, а відтак залишаються чинними. ВССУ у зазначеній вище ухвалі від 13.09.2017 вказав, що нездійснена раніше судами оцінка цих рішень Баламутівської сільської ради, зокрема, доводів щодо дослідження обставин щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель резервного фонду, має істотне значення для правильного вирішення справи. За приписами ч.ч. 13, 15 ст. 5 Земельного кодексу України (1990 року), сільські і селищні Ради народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місце розташування з землекористувачем у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Резервний фонд земель перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Як передбачено ч. 6, ч. 7 і ч. 9 ст. 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ч. 1 ст. 125 ЗК України). На підставі ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, ч. 4, ч. 9 і ч. 10 ст. 25 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Площа земель, що передаються у приватну власність, становить різницю між загальною площею земель, що перебували у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, і площею земель, які залишаються у державній чи комунальній власності (лісогосподарське призначення, водний фонд, резервний фонд). Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Пунктом 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. [PERSON] не належить до зазначених категорій громадян, яким належить переважне право на отримання у власність земель резервного фонду. Ця обставина сторонами не заперечувалась та підтверджується матеріалами справи. Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Аналіз наведених вище норм, зокрема п. 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», дає підстави для висновку, що резервний фонд земель, який створюється в процесі приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, підлягає перерозподілу в першу чергу між працівниками державних і комунальних закладів, підприємств та організацій культури, освіти й охорони здоров`я та пенсіонерів з їх числа, що про живають у сільській місцевості. В той же час дана правова норма не носить імперативного характеру, не містить будь-яких заборон для отримання у приватну власність земельних ділянок із земель резервного фонду іншими громадянами, які не є працівниками державних і комунальних закладів, підприємств та організацій культури, освіти й охорони здоров`я та пенсіонерів з їх числа, що проживають у сільській місцевості. Наявна у матеріалах справи довідка Баламутівської сільської ради від 07 квітня 2016 року № 122/2-19/2016, згідно з якою на території сільської ради проживають громадяни, які мають право на отримання земельних ділянок з резервного фонду, не підтверджує факт порушення прав цих громадян внаслідок надання земельної ділянки відповідачу (т. 1 а.с. 22). Крім того, суд враховує, що [PERSON] з 2005 року за договором оренди використовував спірну земельну ділянку, а отже правомірно міг розраховувати на подальшу її приватизацію (т. 1 а.с. 83). З огляду на викладене вище, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позбавлення права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку буде непропорційним втручанням у право особи на мирне володіння майном, а тому це є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд зобов'язаний з'ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Аналізуючи обраний прокурором спосіб захисту щодо визнання недійсним розпорядження Ярмолинецької районної державної адміністрації від 14.01.2010 №16/2010-р «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради за межами села Баламутівка»; визнання недійсним розпорядження Ярмолинецької районної державної адміністрації від 28.01.2010 №80/2010-р «Про передачу земельної ділянки в приватну власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Баламутівської сільської ради за межами с. Баламутівка»; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №120670, виданого на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 1,2501 га, суд враховує висновки Верховного Суду. Зокрема, у Постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що вимога про визнання недійсним та скасування державного акту не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою. «[…] …Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення». Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Верховний Суд вказав: «визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94))». Верховний Суд сформував сталу практику у подібних спорах за позовами прокурора щодо витребування на користь держави (територіальної громади) земельних ділянок, отриманих з порушенням приписів законодавства. Зокрема, саме вимога про витребування майна (земельної ділянки) з чужого незаконного володіння є ефективним способом захисту у подібних спорах. Враховуючи зазначене, а також те, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер 6825880800:03:007:0015, площею 1,2501 га, зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] . суд вважає, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту своїх прав шляхом визнання недійсними відповідних рішень органів державної влади (місцевого самоврядування) та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі ст. 5, 25, 116, 118, 126 ЗК України, ст. 16, 321 ЦК України,

Outcome: dismissed