Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

26 червня 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання припиненим права іпотеки та стягнення моральної шкоди. Позивач у своєму позові посилався на те, що 20.06.2022 між нею - [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу нерухомого майна. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кир`як Світланою Анатоліївною та зареєстровано в реєстрі за номером 290. Предметом Договору купівлі - продажу був житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . На дату укладання Договору купівлі - продажу Нерухоме майно належало Продавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Четвертої дніпровської ДНК та зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 08.12.2020 за номером запису 39587105. Пунктом 2.1. Договору купівлі - продажу встановлювалось, що Сторони домовились про те, що продаж Нерухомого майна вчиняється за 1652901,85 (один мільйон шістсот п`ятдесят дві тисяч вісімсот вісімдесят дві гривні 52 копійок) гривень, що є еквівалентом 56500,00 (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот) доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього Договору. Порядок розрахунку за домовленістю сторін встановлювався такий: - \~ \~ \~ \~із вказаних грошей 965411,70 (дев`ятсот шістдесят п`ять тисяч чотириста одинадцять гривень сімдесят копійок), що є еквівалентом 33000,00 (тридцять три тисячі) доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього Договору, Покупець передала, а Продавець одержала повністю до підписання цього договору; - \~ \~ \~ \~решту грошей 687490,15 (шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста дев`яносто гривень п`ятнадцять копійок), що є еквівалентом 23500,00 (двадцять три тисячі п`ятсот) доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього Договору, Покупець зобов`язується передати Продавцю повністю після підписання цього договору у термін до двадцятого червня дві тисячі двадцять четвертого року. За домовленістю сторін остаточний факт розрахунку повинен бути підтверджений заявою від Продавця та Покупця, підписи на такій заяві засвідчуються нотаріально. Також за пунктом 2.1. Договору купівлі - продажу сторонами було засвідчено про те, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно. Платежі на суму, яка перевищує 50000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки. На забезпечення виконання умов Договору купівлі - продажу, щодо остаточного розрахунку встановленого п. 2.1. зазначеного договору між Сторонами було укладено іпотечний договір від 20.06.2022 посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кир`як Світланою Анатоліївною, який зареєстровано в реєстрі за номером 292 (далі - Договір іпотеки). Того ж числа нотаріусом здійснено забезпечення Договору іпотеки та накладено заборону на предмет іпотеки, який належить Іпотекодавцю (власнику Нерухомого майна [PERSON] ), про що вчинено відповідну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки. Предметом Договору іпотеки є Нерухоме майно придбане за Договором купівлі продажу. Відповідно до п. 1.1.7. Договору іпотеки встановлено зобов`язання Іпотекодавця (власника Нерухомого майна/ Покупця) повернути Іпотекодержателю (Продавцю) не пізніше 20.06.2024 суму грошей у розмірі 687490,15 (шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста дев`яносто гривень п`ятнадцять копійок) грн., шляхом здійснення платежів у строки та на умовах зазначених у договорі, що встановлює зобов`язання. Згідно п. 2.5.2. Договору іпотеки договірна вартість предмету іпотеки становила 1 652 901,85 (один мільйон шістсот п`ятдесят дві тисяч вісімсот вісімдесят дві гривні 52 копійок) гривень (сума продажу Нерухомого майна). 12.06.2024 на виконання умов п. 2.1. Договору купівлі - продажу, п. 1.1.7., 13.1. Договору іпотеки позивачем (Іпотекодавцем) за для належного завершення розрахунків та повернення грошових коштів у сумі 687490,15 (шістсот вісімдесят сім тисяч чотириста дев`яносто гривень п`ятнадцять копійок) грн. та обумовлений строк до 20.06.2024 було направлено Відповідачу письмове повідомлення із запрошенням прибуття 13.06.2024 о 13 год. 00 хв. до приватного нотаріуса Дажук Марини Вячеславівни за адресою місця розташування останньої: [ADDRESS] . 13.06.2024 у приміщення вищезазначеного нотаріуса прибула відповідач та надала позивачу поточний банківський рахунок для вчинення перерахування грошових коштів. У результаті Позивачем (Іпотекодавцем) на поточний банківський рахунок відповідача було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 687490,15 грн. Тобто, станом 13.06.2024 нею було вчинено повне виконання зобов`язань обумовлених Договором іпотеки та Договором купівлі - продажу. Оскільки зі сторони Відповідача 13.06.2024 була здійснена відмова від вчинення своїх зобов`язань обумовлених п. 4.2.2. Договору іпотеки, щодо звільнення іпотечного майна від накладених внаслідок укладення зазначеного договору обтяжень шляхом внесення відповідних змін до державних реєстрів, в яких обліковуються такі обтяження у позивача (Іпотекодавця) позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та визнання судом права іпотеки припиненим. Також позивач у позові зазначила, що у результаті порушення відповідачем своїх зобов`язань (не бажання виконання) обумовлених п. 4.2.2. Договору іпотеки та п. 2.1. Договору купівлі - продажу та не звільнення іпотечного майна від наявних обтяжень за виконаними позивачем зобов`язаннями, а також небажання здійснення підтвердження факту розрахунку їй спричинено моральну шкоду, яка оцінюється нею у 20000,00 грн. Представник позивача позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позові, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов, зазначивши, що відповідач 20.06.2022 року продала позивачу житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі- продажу нерухомого майна, серія та номер: 290, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Киряк С.А. Через душевну доброту та стрес від війни відповідач погодилася на прохання позивача розділити суму продажу на дві частини. Між сторонами була домовленість, відповідно до якої відповідач продає зазначений будинок за 56500 доларів США. При цьому відповідно до договору купівлі-продажу відповідач одразу отримала 33000 доларів США від позивача з умовою, що решту суми в розмірі 23500 доларів США покупець сплатить до 20.06.2024р. Посилався на безпідставність позовної заяви оскільки 13 червня 2024 року за запрошенням позивача о 13.00 відповідач прибула до приватного нотаріуса Дажук М.В. за адресою: [ADDRESS] для завершення розрахунків по укладеним договорам купівлі-продажу та іпотеки. Але відповідачу відмовили у розрахунку в розмірі 23500 доларів США та повідомили, що можуть віддати тільки суму в гривневому еквіваленті в розмірі 687490,15 грн. на що відповідач не дала згоду, оскільки це порушує її права як продавця нерухомості та відповідні домовленості. Проте 13.06.2024 року на рахунок відповідача прийшла сума в розмірі 687490,15 грн., після її зняття та купівлі доларів США вона фактично отримала 16750 доларів США. що на 6750 доларів США менше від належної суми. Отже, відповідач продала спірний об`єкт нерухомості за 56500 доларів США. З яких 33000 доларів США отримала під укладання договору купівлі продажу. Але з урахування суми, яку перевели на карту, відповідач конвертовану в гривню в розмірі 16750 доларів США кінцева сума отримана за будинок становить 49750 доларів США. Тобто через бажання відповідача допомогти та обман позивача, відповідач недоотримала 6750 доларів США. Також заперечував проти вимог щодо стягнення моральної шкоди та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 20.06.2022 між сторонами було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кир`як Світланою Анатоліївною та зареєстровано в реєстрі за номером 290. Предметом договору купівлі - продажу був житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 1.1. договору купівлі - продажу встановлювалось, що продавець передає у власність покупця (продає), а покупець приймає у власність від продавця та зобов`язується сплатити певну грошову суму (купує) за нерухоме майно. Пунктом 2.1. договору купівлі - продажу встановлювалось, що сторони домовились про те, що продаж нерухомого майна вчиняється за 1 652 901,85 (один мільйон шістсот п`ятдесят дві тисяч вісімсот вісімдесят дві гривні 52 копійок) гривень, що є еквівалентом 56 500,00 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього Договору. Порядок розрахунку за домовленістю сторін встановлювався такий: - \~ \~ \~ \~із вказаних грошей 965 411,70, що є еквівалентом 3 000,00 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього Договору, Покупець передала, а Продавець одержала повністю до підписання цього договору; - \~ \~ \~ \~решту грошей 687 490,15, що є еквівалентом 23 500, доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього Договору, Покупець зобов`язується передати Продавцю повністю після підписання цього договору у термін до двадцятого червня дві тисячі двадцять четвертого року. За домовленістю сторін остаточний факт розрахунку повинен бути підтверджений заявою від Продавця та Покупця, підписи на такій заяві засвідчуються нотаріально. Також за пунктом 2.1. Договору купівлі - продажу сторонами було засвідчено про те, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50000 гривень включно. Платежі на суму, яка перевищує 50000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки. 20.06.2022 на підставі Договору купівлі - продажу [PERSON] набуто у власність Нерухоме майно про що нотаріусом вчинено реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису 47108452. На забезпечення виконання умов Договору купівлі - продажу щодо остаточного розрахунку, встановленого п. 2.1. зазначеного договору, між сторонами було укладено іпотечний договір від 20.06.2022 посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кир`як Світланою Анатоліївною, який зареєстровано в реєстрі за номером 292 (далі - Договір іпотеки). Того ж числа нотаріусом здійснено забезпечення Договору іпотеки та накладено заборону на предмет іпотеки, який належить Іпотекодавцю, позивачу по справі, про що вчинено відповідну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки. Предметом договору іпотеки є нерухоме майно, придбане за договором купівлі-продажу. Відповідно до п. 1.1.7. Договору іпотеки встановлено зобов`язання Іпотекодавця повернути Іпотекодержателю не пізніше 20.06.2024 суму грошей у розмірі 687 490,15 грн., шляхом здійснення платежів у строки та на умовах зазначених у договорі, що встановлює зобов`язання. Згідно п. 2.5.2. Договору іпотеки договірна вартість предмету іпотеки становила 1 652 901,85 гривень. Пунктом 5.3. Договору іпотеки встановлено, що іпотека припиняється у разі виконання у повному обсязі зобов`язання. 12.06.2024 на виконання умов п. 2.1. Договору купівлі - продажу, п. 1.1.7., 13.1. Договору іпотеки позивачем (Іпотекодавцем) за для належного завершення розрахунків та повернення грошових коштів у сумі 687 490,15 грн. та обумовлений строк до 20.06.2024 було направлено відповідачу письмове повідомлення із запрошенням прибуття 13.06.2024 о 13 год. 00 хв. до приватного нотаріуса Дажук Марини Вячеславівни за адресою місця розташування останньої: м. Дніпро, вул. Харківська, 3, приміщення 36. 13.06.2024 року позивачем (Іпотекодавцем) на поточний банківський рахунок відповідача було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 687490,15 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0.3701707484.1 від 13.06.2024 року. Пунктом 4.2.2. Договору іпотеки встановлено обов`язки Іпотекодержателя, що після повного погашення боргу за Договором, що встановлює зобов`язання, за рахунок Іпотекодавця звільнити іпотечне майно від накладених внаслідок укладення цього Договору обтяжень в строк, встановлений законодавством України, шляхом внесення відповідних змін до державних реєстрів, в яких обліковуються такі обтяження. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Великою Палатою Верховного Суду у висновку викладеному у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц зазначено, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz (нім.) - книжкове володіння). Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підстав судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004, вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч, 1, 2 ст, 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/73/17 (провадження № 12-67гс18) наведено висновок про те, що внесення нотаріусом до реєстру запису про припинення іпотеки є офіційним підтвердженням існування юридичного факту припинення іпотеки відповідно до підстав, передбачених положеннями чинного законодавства. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисну /позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 505/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19). Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Європейський Суд з прав людини в справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав: «Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002- II)». Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права. З огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує матеріальна складова), але також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. В пунктах 41-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №711/4556/16-ц зазначено, що: "іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті3, абзаци другий і сьомий частини першої статті17 Закону України "Про іпотеку", пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ІДК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється, як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання. Згідно нотаріального договору іпотеки, який укладений між сторонами відповідно до його умов встановлених п. 2.5.1., 2.5.2. сторонами була визначена договірна вартість предмета іпотеки, яка становить у гривневому еквіваленті фіксовану суму 1 652901, 85 грн. та відповідно до умов п. 1.1.7 встановлювались зобов`язання для Позивача із повернення Іпотекодержателю у строк не пізніше 20.06.2024 суми грошових коштів у розмірі 687490,15 грн. Згідно до п. 2.2. Договору купівлі - продажу була визначена оціночна вартість об`єкту оцінки у сумі 511 882, 52 грн. Відповідно до доказів, наявних в матеріалах справи, позивачем виконані зобов`язання за Договором купівлі-продажу та вчинення повного розрахунку перед відповідачем в обумовлені строки, що відповідає вимогам ст. 526 ЦК України. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі, зокрема припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Оскільки зобов`язання позивача за договором купівлі-продажу виконане належним чином відповідно до умов договору, право іпотеки є припиненим, тому вимоги позивача в цій частині законні та обґрунтовані. Суд не приймає до уваги заперечення проти позову відповідача щодо неналежного виконання позивачем умов договору, оскільки розрахунок між сторонами здійснено відповідно до умов договору, ціни нерухомого майна, визначеної у національній валюті України. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як роз`яснено у п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Аналіз статей11та23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що оцінюючи моральну шкоду у вищезазначеному розмірі, позивач виходила із неналежної та зухвалої поведінки відповідача вираженої у небажанні виконати договірних зобов`язань та вчинення безпідставного її обмеження у вільному користуванні своєю власністю, що наклало дуже важкий відтиск на її психічній та душевний стан, а також завдало душевних страждань та фізичному розладу здоров`я, що призвело до порушення звичайного життєвого устрою, а також до позбавлення можливостей реалізації своїх бажань вільно користуватись своїм майном (власністю), які б могли бути реалізовані у разі б відсутності протиправної поведінки відповідача. Також у результаті протиправної поведінки відповідача нею було вимушено здійснено понесення додаткових моральних втрат часу. Суд вважає, що позивач, у порушення ст. ст.12,81 ЦК України не надала суду доказів наявності умов для відшкодування моральної шкоди - наявність причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою. З огляду на встановлені судом обставини, з урахуванням того, позивачем не надано належних доказів, які є підставою для відшкодування моральної шкоди та не встановлено доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності, суд вважає, що позовна заява в цій частині є необґрунтованою і не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial