Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-03 00:00:00

В.о. завідувача 03 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - [PERSON] звернулася до суду із заявою про госпіталізацію та лікування громадянина [PERSON] , [INFO] , в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару. В обгрунтування заяви вказує на те, що на підставі скерування командира та ТВО начальника медичної служби в/ч [NUMBER] у КНП ЛОР "ЛОКПЛ" 30 вересня 2024 року об 17 год. 50 хв. в примусовому порядку в супроводі командира 1 БРХБ захисту в/ч [NUMBER] [PERSON] поступив громадянин [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що на службі в ЗСУ [PERSON] перебуває з березня 2022 року. У серпні 2022 військовослужбовець самовільно залишив в/ч ([ADDRESS]) зі зброєю. Був затриманий працівниками ВСП, проведено аналіз на наркотичні речовини, в організмі військовослужбовця було виявлено амфетамін (дане порушення було розцінене, як адміністративне правопорушення). Продовжив військову службу у [ADDRESS]. Психічний стан військовослужбовця залишався задовільним. 26.09.2024р. прибув на виконання бойових та спеціальних завдань у н.п. Новопідгороднє. 27.09.2024р. скоїв втечу зі зброєю, залишивши підрозділ без зв`язку (забрав із собою засоби зв`язку). 28.09.2024р. повернувся на ППД в/ч [NUMBER] . Зброю та засоби зв`язку повернув у батальйон. Згідно акту очевидця (командира): "Поводив себе дивно, розповідав неіснуючі речі, поводив себе нервово, намагається ховатись. В розмовах розказує, що виводив підрозділи з московської області рф, що завдяки йому всі залишилися живі. Вдає, що його хтось переслідує, постійно озирається, ні з ким не говорить. Від огляду лікарів відмовляється". 28.09.2024р. проводилася перевірка на наявність у сечі військовослужбовця будь-яких психоактивних речовин, які виявлено не було, алкоголю також виявлено не було. З часу повернення на ППД, зі слів командира, пацієнт жодних психоактивних речовин не вживав. 30.09.2024р. був оглянутий психіатром КАПД ВМКЦ ЗР, діагноз: Загальнопсихіатричне обстеження, гострий полімофрний психотичний розлад. Згідно висновку психіатра, потребує стаціонарного обстеження та лікування в КНП ЛОР "ЛОКПЛ". Командиром в/ч та ТВО начальника медичної служби скерований у КНП ЛОР "ЛОКПЛ" та доставлений в ПЛДВ КНП ЛОР "ЛОКПЛ" у супроводі командира батальйону. Від госпіталізації категорично відмовився. Госпіталізований у примусовому порядку. В приймальному відділенні КНП ЛОР ЛОКПЛ даний громадянин був оглянутий черговими лікарями-психіатрами [PERSON] , [PERSON] , які дійшли до висновку, що [PERSON] страждає на важкий психічний розлад, а саме: Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії - F23.1 (діагноз згідно Міжнародної класифікації хвороб МКХ-10) і потребує госпіталізації та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару. 01.10.2024р. [PERSON] був оглянутий лікарською комісією у складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які дійшли до висновку, що даний громадянин страждає на важкий психічний розлад Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії - F23.1 (діагноз згідно МКХ-10). Внаслідок цього вказаний громадянин не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе/оточуючих. Комісія дійшла до висновку, що подальше лікування даного громадянина можливе лише в умовах психіатричного закладу в примусовому порядку, так як [PERSON] в силу свого психічного стану не може надати усвідомлену згоду на подальше лікування в умовах КНП ЛОР "ЛОКПЛ". Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 01.10.2024р. відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представники заявника [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтримали заяву про госпіталізацію та лікування [PERSON] в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару. Зазначили, що [PERSON] становить небезпеку для себе та оточуючих, оскільки є військовослужбовцем, має при собі зброю. На запитання лікарів висловлював маячні думки, оточуючим не довіряє, в нього відсутня критика до свого стану, має фізичні проблеми зі здоров"ям та не може забезпечити базовий рівень прожиивання. Вважають, що [PERSON] необхідно зробити ряд базових обстежень та психологічні заключення. Зазначили, що після поступлення в медичну установу йому одноразово було призначено відповідні ліки, поводився спокійно, однак від банальних медичних процедур відмовлявся. Разом з тим з заявою про примусове обстеження не можуть звернутися, оскільки згідно закону такої заяви не передбачено. В судовому засіданні законні представники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначили, що своєю поведінкою [PERSON] створює небезпеку для себе та оточуючих. Зазначили, що в 2022 році притягався до адміністративної відповідальності за перебування на військовій службі в стані наркотичного сп"яніння. Зазначають, що він переховується від людей, боїться телефонів. Вважають, що в нього наявні ознаки гострого поліполіморфного психічного розладу. З приводу втечі зі зброєю та подальшого повернення у військове розташування повідомили, що проводиться відповідне розслідування, вживаються необхідні процесуальні дії. В судовому засіданні особа, відносно якої ставиться питання, [PERSON] зазначив, що не потребує лікування, вважає себе здоровим, на запитаня з яких причин покинув особовий склад відповів, що це секретна інформація та відмовляється відповідати на будь - які запитання. В судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Водопийко Х.Т. заперечила щодо задоволення заяви про госпіталізацію в примусовому порядку. Зазначила, що відсутні будь - які дані, які свідчать про те, що в [PERSON] раніше були діагностовані психічні розлади, [PERSON] не був належним чином обстежений. Прокурори Машталяр Ю.А. та Зінчук Р.В. , кожен окремо, заперечили проти задоволення відповідної заяви, вважають, що в судовому засіданні не встановлено наявність обгрунтованих підстав для госпіталізації [PERSON] в примусовому порядку. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали заяви, суд приходить до переконання, що заява задоволенню не підлягає. Згідно ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. Так, відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому ст. 13 цього Закону, є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених ст.ст.29,55 Конституції України, і після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу суд має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність. Згідно висновку комісії лікарів - психіатрів 3 відділення КНП ЛОР "ЛОКПЛ" від 01 жовтня 2024 року №1959/01.4.19, на підставі ст.14 ЗУ "Про психіатричну допомогу" гр. [PERSON] , 1996 р.н., 01.10.2024р. об 10 год. 00 хв. був освідчений комісією лікарів - психіатрів у складі [PERSON] (голова комісії), [PERSON] , [PERSON] , яка прийшла до висновку, що гр. [PERSON] потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі у зв"язку з наявністю у нього на момент огляду тяжкого психічного розладу а саме: "В свідомості. Орієнтований повністю. Мовний контакт з пацієнтом формальний. Поведінка ззовні впорядкована, показово стримана, пацієнт напружений, тривожний, підозрілий, роззирається по сторонах, періодично стишує голос. На запитання відповідає звичайним голосом, непослідовно, небагатослівно, відповіді ухильні, непрямі, уникає розмов про свій стан, який передував госпіталізації, на більшість запитань не відповідає, "це конфіденційна інформація", маячно трактує біжучі події. Емоційний стан подразливий, нестійкий. Фон настрою мінливий, тривожний. Наявність суїцидальних думок у себе заперечує. Мислення непослідовне, маячне, тривожно забарвлене. Висловлює фрагментарні маячноподібні ідеї: стверджує, що він виконує "спеціальні завдання", називає водія службового автомобіля [PERSON] , дисимулює, судження поверхневі. Розлади сприйняття заперечує, проте під час розмови озирається по сторонах. Емоційно неадекватний. Критика до свого стану відсутня. Діагноз (згідно МКХ-10): F23.1 - Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії. Даний розлад психічної діяльності позбавляє гр. [PERSON] здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку". Вивчивши матеріали заяви, заслухавши пояснення лікарів та керівництва військової частини, думку адвоката та висновки прокурорів, враховуючи встановлені фактичні обставини щодо поведінки та дій [PERSON] , які передували його госпіталізації, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. У висновку зазначено, що на підставі ст.14, ст.16 ЗУ "Про психіатричну допомогу", пацієнт [PERSON] потребує лікування в психіатричному стаціонарі в примусовому порядку. Конституційний суд України в Рішенні у справі про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу №2-рп/2016 від 01 червня 2016 року, зазначив, що Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури, встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (e) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов`язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року). Парламентська Асамблея Ради Європи у Рекомендації з психіатрії та прав людини від 1 січня 1994 року N 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (пункт 7). Згідно зі статтею 1 Конвенції про права інвалідів від 13 грудня 2006 року, до інвалідів належать, у тому числі, особи зі стійкими психічними порушеннями, які під час взаємодії з різними бар`єрами можуть заважати їх повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими. Відповідно до абзацу дев`ятого статті 1 Закону, усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування. В судовому засіданні судом не встановлено, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, які являють особою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих та неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Натомість, судом встановлено, що [PERSON] є військовослужбовцем - командиром, який згідно бойового розпорядження у складі підрозділу був направлений для виконання завдання для забезпечення захисту України від нападу російського агресора. Разом з тим, залишив особовий склад, покинув місце поля бою, тобто вчинив діяння, яке підпадає під кваліфікацію кримінально караних. У зв"язку з цим, судом було залучено до судового розгляду справи військового прокурора. В судовому засіданні [PERSON] давав чіткі, змістовні відповіді, що свідчить про наявність у нього адекватного усвідомлення оточуючої реальності та сприйняття інформації. Суду не надано належних, достатніх та допустимих доказів того, що [PERSON] неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечить його життєдіяльність та доказів того, що він становить небезпеку для себе та оточуючих. З цих підстав, суд приходить до переконання, що хворий не створює загрози для оточуючих, а щодо його спроможності самостійно задовільняти свої основні життєві потреби, на рівні який забезпечує його життєдіяльність, то така спроможність є реальною. Стан [PERSON] , який описується у висновку від 01.10.2024р. № 1959/01.4.19, суд допускає, що такий є наслідком його перебування в зоні бойових дій. За таких обставин, суд не знаходить об`єктивних підстав для поміщення [PERSON] у примусовому порядку в психіатричний стаціонар, в порядку передбаченому ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу". Згідно з практикою Європейського суду з прав людини особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18). Суд зазначає, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею. Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що з боку заявника не доведено усіх умов щодо примусової госпіталізації [PERSON] , а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення заяви. В судовому засіданні до матеріалів справи законними представниками долучено ряд документів, з яких вбачається, що 26.09.2024р. [PERSON] вибув у відрядження для виконання завдань за призначенням до н.п. [ADDRESS]. 28.09.2024р. об 06 год. 30 хв. [PERSON] як військовослужбовець самовільно залишив місце розташування підрозділу в районі виконання бойових завдань з особистою зброєю та боєкомплектом. Через деякий час, він вийшов на телефонний зв?язок з командиром 1 батальйону РХБ захисту військової частини [NUMBER] майором [PERSON] і повідомив, що повертається в пункт постійної дислокації. Протягом дня він підтримував зв?язок, повідомляючи, скільки часу залишилося до повернення. По прибуттю в пункт постійної дислокації військовослужбовець [PERSON] поводив себе дивно, впевнено розказував речі, які ні в якому разі не могли з ним відбуватися, в тому числі про те, що він вів бойові дії в московській області, що виводив підрозділ з оточення, про домовленості з ворожими блокпостами, зелені коридори для виходу, про шифри і коди, які нібито відомі тільки йому і, якщо ворог дізнається про його місцезнаходження, то відразу знищить його ракетним ударом. Згідно долучених доповідей про самовільне залишення пункту тимчасової дислокації військовослужбовця проводилися пошукові заходи силами підрозділу, які результатів не дали. Пізніше командиру батальйону майору [PERSON] вдалося зв"язатися з старшим лейтенантом [PERSON] по телефону і він повідомив, що вертається в пункт постійної дислокації в [ADDRESS]. Також, за фактом самовільного залишення пункту тимчасової дислокації підрозділу наказом командира в/ч [NUMBER] від 28.09.2024р. №551 призначено службове розслідування. Службове розслідування проводить заступник начальника штабу в/ч [NUMBER] з мобілізаційної роботи майор [PERSON] . Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини щодо ймовірно хворого військовослужбовця старшого лейтенанта [PERSON] та обставини його дій щодо самовільного залишення поля бою та невиконання наказу, які підпадають під кваліфікуючі ознаки ст.403 та ст.429 КК України, суд вважає за доцільне копію рішення скерувати керівнику Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону для прийняття рішення в порядку ст.214 КПК України за фактами, встановленими судом. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed