Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обгрунтував тим, що він з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2017 року. У шлюбі у них народилася одна дитина: дочка [PERSON] , [INFO] . Причинами розірвання шлюбу є те, що його дружина зловживає спиртними напоями протягом тривалого часу. Через це вони постійно сваряться та конфліктують, оскільки він не вживає алкогольні напої та не толерує їх вживання дружиною. Дружина заходить в запійні стани на два-три тижні, не займається вихованням дитини. Малолітня дочка часто бачить маму в стані алкогольного сп`яніння, яка поводить себе неадекватно, агресивно, конфліктує з сусідами та сторонніми людьми. Він проходив військову службу за мобілізацією в ЗСУ, на даний час звільнений з військової служби і вимушений фактично самостійно виховувати дитину, так як мати не взмозі виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню дочки через зловживання спиртними напоями. Він намагався допомогти дружині справитися із залежністю, кілька разів возив її на «кодування». Останній раз 11.03.2024 року їй було проведено сенсибілізуючу терапію тетурамом пролонгованої дії: імплантацію препаратом «disufiram» та попереджено, що на протязі 1 року їй протипоказано приймати алкоголь. [PERSON] «протрималася» три місяці та знову почала вживати алкогольні напої. В результаті чого 08.06.2024 року її було бригадою швидкої невідкладної медичної допомоги госпіталізовано до КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я», де вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 08.06.2024 року по 10.06.2024 року з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, гостра інтоксикація. Він втратив надію побороти алкогольну залежність дружини, тому не хоче надалі перебувати у шлюбі з нею, оскільки вони втратили один до одного почуття приязні та поваги, їхня сім`я остаточно розпалася, примирення між ними неможливе. За їхньою спільною згодою малолітня дочка після розірвання шлюбу між ними повинна залишитися на проживання з ним, відповідач не заперечує щодо цього та повинна подати відповідну заяву суду. Просив шлюб між ними розірвати, малолітню дочку залишити на проживання з ним. Питання щодо зміни чи залишення шлюбного прізвища відповідач вирішить за її бажанням. Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову дана справа, відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України, підпадає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 13.06.2024 року прийнято до розгляду дану справу, відкрито провадження у ній та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження о 10 год. 00 хв. 06.08.2024 року з викликом сторін, з метою заслухання їх усних пояснень. Крім цього, даною ухвалою було встановлено: відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву, а позивачу - п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив; відповідачу - п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Роз`яснено відповідачу, що відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України у строк для подання відзиву він має право пред`явити зустрічний позов. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Згідно ч.1 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, з підстав зазначених в ньому, просив його задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечила проти розірвання шлюбу. У відповідності до ч.ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав: Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Частина 2 статті 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони згідно свідоцтва про шлюб, перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17.10.2017 року (а.с. 7). У шлюбі у них народилася одна дитина: дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, де в графі «Батько» вказано « [PERSON] », а в графі «Мати» - « [PERSON] » (а.с. 8). Сімейне життя у сторін не склалося, відповідач зловживає алкогольними напоями, не займається вихованням дитини, через що виникають сварки та скандали. Відповідач [PERSON] неоднаразово проходила лікування через зловживання алкогольними напоями (а.с. 9, 10). Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, а тому шлюб слід розірвати. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що відповідач не просила відновити їй дошлюбне прізвище, суд вважає, що після розірвання шлюбу їй слід залишити шлюбне прізвище « [PERSON] ». Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачем в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає за необхідне позов в цій частині слід задовольнити, шлюб між сторонами розірвати. Щодо залишення малолітної дочки [PERSON] , [INFO] , проживати з батьком, то суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків. І тільки у випадку наявності спору між батьками та/або дитиною щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Оскільки у даному випадку сторони у судовому засіданні ствердили, що дитина проживає з батьком, з чим вони згідні, судом встановлено, що між ними відсутній будь-який спір щодо місця проживання їхньої малолітньої дочки. В той же час, за відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) зокрема, в суді. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. Згідно з ч.ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що на даний час сторони проживають окремо, доказів того, що відповідач покинула чоловіка та пішла з дому, а дитина залишилася проживати разом з батьком. Враховуючи наведене, суду не було надано жодних доказів, які б вказували на дійсне фактичне проживання дитини, тривалість такого проживання, а відповідно вирішити питання про залишення малолітньої дитини з одним з батьків, не змінюючи при цьому її факичного місця проживання, суд не має можливості. На підставі наведеного у вимозі щодо залишення дитини проживати з батьком, слід відмовити. На підставі наведеного ст.ст. 110, 112, 113 СК України,

Outcome: partial