Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЛФІН" до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 1621121 від 17.07.2021 в розмірі 45000,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим що 17.17.2021 між позивачем та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит номер 1621121 від 17.07.2021 року в електронній формі. За умовами пункту 3.1 укладеного між позивачем та відповідачем договору про споживчий кредит позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 15000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 4.2 договору визначено, що кредит надається на строк три календарних місяці з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 17.10.2021. Позивачем в порядку встановленому договором на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 15000 грн, що підтверджується повідомленням, однак отримані грошові кошти в передбачені строки не повернув, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість за договором про споживчий кредит зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані для розгляду судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою суду від 07.08.2024 відкрито провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЛФІН" до [PERSON] про стягнення заборгованості та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання на 04.09.2024. У судове засідання 04.09.2024 представник позивача не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання. Разом із позовною заявою до суду подав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, підтримання позовних вимог в повному обсязі, відсутність заперечень проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення судом. Відповідач у судове засідання 04.09.2024 не з`явилась, належним чином повідомлялась про дату, час та місце судового засідання. Про причини неявки до суду не повідомила. Відповідачу направлені копія ухвали про відкриття провадження, копія позовної заяви та судова повістка на адресу, що отримана судом згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 728637, однак поштове відправлення повернулось на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Судове засідання відкладено на 03.10.2024 у зв`язку із неявкою сторін. Позивач у позовній заяві просив розглядати справу за правилами спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін, позовну заяву розглядати за відсутності позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У судове засідання 03.10.2024 сторони не з`явилися, належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання. Оскільки судом вжито всіх заходів для забезпечення належного сповіщення відповідача про судове засідання, однак відповідач до суду не з`являлась, про причини неявки не повідомляла, не подала відзив, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність розглядати справу по суті за відсутності відповідача, за правилами заочного розгляду справи та на підставі наявних у справі доказів, згідно з вимогами ч.4 ст. 223 ЦПК України та ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682ск19) зазначив про те, що у разі, коли наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, наявні у справі, суд дійшов таких висновків. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.ч. 1, 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст. 527 ЦК України). Статтею 525 ЦК України встановленор, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Положеннями ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено що 17.07.2021 між товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 1621121. Договір писаний зі сторони позичальника унікальним ідентифікатором. Відповідно до пункту 1.2 договору заявник/позичальник - це фізична особа, яка має намір скористатись послугами товариства та укласти договір з товариством. Пунктом 1.7 договору визначено що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних заявника, та надсилаються заявником товариство для ідентифікації підпису на цих даних. Одноразовий ідентифікатор доступний тільки заявнику/позичальнику та за домовленістю сторін договору та своїм правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису. Пунктом 2.2 договору визначено що сторони підтверджують, що правовою підставою для укладення даного договору є заявка на видачу кредиту, яка доступна на офіційному сайті кредитодавця та була заповнена позичальником в порядку, визначеному правилами. Згідно пункту 3.1 договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в сумі 15000 грн на умовах строковості зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти та/або інші платежі кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах. Пунктом 4.3. договору визначено що днем надання кредиту вважається день здійснення переказу грошових коштів з банківського рахунку кредитодавця на банківський рахунок пас начальника за реквізитами банківської платіжної картки, зазначених при поданні заявки на офіційному сайті кредитодавця, та яка використовується позичальником для здійснення операцій по цьому рахунку. Згідно пункту 5.1 договору позичальник здійснює повернення погашення суми кредиту один раз на місяць частинами згідно графіку, сплачує проценти, нараховані на залишок основної суми боргу за кредитом, комісійні винагороди (у разі їх встановлення цим договором) щомісячно до 17 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з 17.08.2021 року, шляхом внесення коштів на банківський рахунок кредитодавця, що вказаний в реквізитах договору. У позовній заяві позивач посилається на те що ним виконані умови договору про споживчий кредит належним чином, а відповідачем отримані грошові кошти у передбачений строк у сумі 15000 гривень. Однак, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт перерахування коштів позивачем відповідачу. Згідно п. 1.6. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон № 2346-III) в редакції, чинній станом на момент укладення договору, документ на переказ - електронний або паперовий документ, що використовується суб`єктами переказу, їх клієнтами, кліринговими, еквайринговими установами або іншими установами - учасниками платіжної системи для передачі доручень на переказ коштів. Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону № 2346-III ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів. Згідно п. 22.4. ст. 22 Закону № 2346-III під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання. Подання паперових розрахункових документів до банку має здійснюватися клієнтом особисто, якщо інше не передбачено договором. Подання електронних розрахункових документів може здійснюватися клієнтом як особисто на носіях інформації, так і за допомогою наданих йому обслуговуючим банком програмно-технічних засобів, які забезпечують зв`язок з програмно-технічними засобами цього банку. Програмно-технічні засоби з вбудованою в них системою захисту інформації мають відповідати вимогам, що встановлюються Національним банком України (п. 22.5. ст. 22 Закону № 2346-III). У постанові від 15.06.2023 у справі № 910/15023/21 Верховний Суд відзначив, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Позивачем не були надані суду розрахункові документи, банківські виписки або інші належні та допустимі докази, які підтверджують факт перерахування коштів відповідачу. У договорі № 1621121 від 17.07.2021, доданому до позовної заяви, відсутні відомості про банківські та карткові рахунки відповідача. Суд не може прийняти до уваги долучену до матеріалів справи інформаційну довідку вих. № 540/07 від 11.07.2024 (а.с. 36), оскільки з неї не можливо встановити ким та кому саме, на який банківський або картковий рахунок було перераховано кошти. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). У постанові від 27.05.2020 у справі номер 2-879/13 Верховний Суд, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі, належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом. За таких обставин, враховуючи не надання позивачем належних та допустимих доказів перерахування позивачем відповідачу коштів у сумі 15000,00 гривень на виконання договору про споживчий кредит № 161121 від 17.07.2021, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed