Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив встановити факт його самостійного виховання і проживання з неповнолітньою дитиною [PERSON] без участі матері; позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав у відношенні неповнолітнього сина [PERSON] ; стягувати на свою користь з відповідача [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини її заробітку (доходу); визначити місце постійного проживання дитини [PERSON] разом із батьком [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач деякий час перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких [INFO] народився син [PERSON] . Сім`я з відповідачем не склалась і остання у 2019 році зареєструвала шлюб з іншим чоловіком та народила дитину. До січня 2023 року їх спільний з відповідачем син мешкав разом із нею у її новій родині, а позивач як батько постійно приймав участь у його вихованні. У лютому 2022 року після початку вторгнення рф на території України відповідач разом із своїм чоловіком деякий час залишалась у місті Кривий Ріг, але наприкінці 2022 року відповідач повідомила, що має намір виїхати за межі країни разом із сім`єю і він може або забрати їх спільного сина до себе для проживання або вирішити питання з її чоловіком про надання матеріальної допомоги та вивіз сина за кордон і наступного його утримання в іншій країні. Позивач був категорично проти, щоб з ним розлучали дитину і син також виявив бажання залишитись проживати разом із позивачем. Відповідач повернула позивачу сина разом із його документами та речами і з лютого 2023 року позивач та його син мешкають разом за адресою: [ADDRESS] . Як відомо позивачу, відповідач разом із сім`єю постійно проживають в Естонії, вона працевлаштована там, має житло, дитина відвідує дитячий дошкільний заклад. Протягом часу перебування відповідача за межами України, вона спілкувалась із сином дуже рідко, 2 рази на місяць і таке спілкування носить лише формальний характер і триває не більше 5 хвилин. Відповідач більше року не проявляє жодної ініціативи щодо виховання сина, ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Ухвалою суду від 03 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 18 квітня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону у період з 01 січня 2022 року по теперішній час: [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 09 липня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, залучено до розгляду цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [INFO] . Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради у судовому засіданні просила прийняти рішення з урахування інтересів дитини. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив на позов не надав, клопотань про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи у її відсутність не надходило. Представник третьої особи [INFO] у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджуєтьсф поштовим повідомленням про вручення, причини неявки суду невідомі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, що видане 06 травня 2011 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 538 від 06 травня 2011 року (а.с.12). Вказані обставини також підтверджуються Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження відповідно до ст.ст.126, 133, 135 СК України (а.с.13). Згідно довідки № 5 від 01 квітня 2024 року Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Згідно довідки № 6 від 01 квітня 2024 року Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Згідно Акту про проживання від 02 квітня 2024 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , посвідченого майстром ТОВ "УЮТ-2011", [PERSON] та його син [PERSON] проживають у квартирі [ADDRESS] . Мати дитини [PERSON] з сім`єю не проживає з лютого 2023 року по теперішій час (а.с.15). Згідно відповіді Державної прикордонної служби Вих. № 19-30132/18/24 від 03 травня 2024 року, відповідач [PERSON] в`їхала на територію України 05 квітня 2022 року через пункт пропуску "Лужанка" та виїхала з території України 11 грудня 2022 року через пункт пропуску "Рава-Руська". Дитина [PERSON] в`їхав на територію України 05 квітня 2022 року через пункт пропуску "Лужанка" (а.с.48, 55). Рішенням Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради № 556 від 10 червня 2024 року затверджено висновок, відповідно до якого служба у справах дітей, орган опіки та піклування виконкому Покровської районної в місті ради вважає, що факт самостійного виховання [PERSON] його батьком [PERSON] не підтвердився, недоцільно позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком Дворчуком [PERSON] (а.с.63-64). З Вказаного висновку вбачається, що мати [PERSON] та батько [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках та мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . З лютого 2023 року син постійно проживає з батьком у зв`язку з тим, що мати зі своєю новою сім`єю переїхала проживати за кордон, а син виявив бажання залишитись проживати з батьком в Україні, у зв`язку зі складними стосунками з вітчимом. Згідно з інформацією управління праці та соціального захисту населення виконкому Покровської районної в місті ради [PERSON] не перебуває на обліку та не отримує державні соціальні виплати. [PERSON] не перебуває на обліку у відділі обслуговування громадян № 16 (сервісного центру) Пенсійного фонду України. [PERSON] на електрону адресу служби у справах дітей виконкому Покровської районної в місті ради направила письмову заяву, з проханням відхилення позову в частині позбавлення її батьківських прав стосовно сина та задоволення вимоги щодо визначення місця постійного проживання стосовно дитини з батьком. Зазначила, що діє в інтересах сина, на теперішній час через воєнний стан виїхала з країни. На момент її виїзду бажанням дитини було залишитись в Україні разом з батьком, спілкується з сином щоденно. На підтвердження перебування в іншій країні надала копію паспорту з відміткою про перетин кордону. Згідно з інформацією Криворізького міського центру соціальних служб фахівцем із соціальної роботи було здійснено вихід за адресою: [ADDRESS] , де мешкає сім`я [PERSON] , який є батьком малолітнього [PERSON] . Родина мешкає в трикімнатній квартирі, дитина має окрему кімнату, яка облаштована меблями, є одяг за сезоном, у наявності необхідне приладдя для навчання, наявний запас продуктів харчування. Зі слів батька відомо, що мати хлопчика виїхала до Естонії. Зі слів дитини, він кожного дня спілкується матір`ю, за кордон не бажає їхати. Сім`я [PERSON] не є отримувач соціальних послуг КМЦСС, отримано послугу разового консультування. Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3" дитина перебуває під наглядом АЗПСМ № 7 КНП "ЦПМСД № 3" КМР, декларація укладена з лікарем-педіатром [PERSON] . Мати здійснювала належний догляд за дитиною до того часу, поки не виїхала за кордон, усі рекомендації лікаря виконувала, дитина на "Д" обліку не перебуває, щеплена за віком. Відповідно до психолого-педагогічної характеристики на родину учня 7 класу [PERSON] , складеною адміністрацією Криворізької гімназії № 121 КМР від дитина має матір [PERSON] , яка виїхала з України і на теперішній час проживає в країні ЄС - Естонії, батько [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] і працює енергетком КП "Кривбасводоканал". Батьки [PERSON] офіційно не були зареєстровані в шлюбі і не живуть разом. [PERSON] проживає з батьком у трикімнатній квартирі, де є всі умови для занять, ігор, дистанційного навчання. [PERSON] відповідально ставиться до навчання та виховання сина, підтримує зв`язок з класним керівником через мережу "Вайбер" у батьківській групі класу, позитивно реагує на індивідуальне спілкування, цікавиться успіхами сина, адекватно реагує на зауваження щодо навчання [PERSON] , відвідує онлайн батьківські збори. До гімназії [PERSON] приходить охайно одягнутий, привітний з однокласними й вчителями, неконфліктний. Мати [PERSON] не приділяє належної уваги сину, не є активним учасником навчального та виховного процесу, з класним керівником не спілкується. 20 травня 2024 року спеціалістами служби у справах дітей виконкому Покровської районної в місті ради було здійснено вихід за адресою: [ADDRESS] з метою обстеження умов проживання малолітньої дитини [PERSON] . Згідно з актом обстеження умов проживання встановлено, що житло розміщено на 3 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 3 кімнат, коридору, кухні, ванної кімнати і 2-х лоджій. Умови проживання задовільні, у квартирі чисто, прибрано, є необхідні меблі для нормального життя, у наявності побутова техніка, є газо-, водо-, електропостачання, є необхідний запас продуктів харчування, приготована їжа. Для виховання дитини виділено окрему кімнату, у якій є ліжко для сну та відпочинку, є куточок для навчання, речі відповідно до віку дитини та сезону, гігієнічні засоби. Батько для дитини за вказаною адресою створив належні умови для нормального проживання. У письмовому поясненні від 20 травня 2024 року малолітній [PERSON] зазначив, що бажає залишитись з батьком, так як у нього погані стосунки з вітчимом, тато йому купує речі, продукти харчування. Спілкується з мамою раз в неділю та згоден, щоб його маму позбавили батьківських прав. Під час перевірки встановлено, що [PERSON] характеризується посередньо, скарг від мешканців будинку [ADDRESS] не надходило. Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, (далі - Конвенція) держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків. Відповідно до пункту 15 вищезазначеної Постанови, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6 ст.19 СК України). Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 7 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"). Як Суд зазначив у рішенні у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" (NeulingerandShuruk v. Switzerland), (заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, "відновити" сім`ю. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (абз.2 п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3). Ухвалюючи рішення, суд враховує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, які є обов`язковими для виконання сторонами спору, виходячи з виключного переліку правових підстав для позбавлення батьківських прав, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача в частині позбавлення відповідача батьківських прав є передчасними, недоведеними, а отже не підлягають задоволенню. При цьому суд враховує позицію відповідачки, яка висловила органу опіки свою незгоду із позбавленням її батьківських прав, вказуючи, що спілкується із сином щоденно, хоча і перебуває за межами України. Таким чином, суду не надано належних, допустимих і безсумнівних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками. Також, позивачем не підтверджені належними та допустимими доказами факт систематичного, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. Щодо позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання і проживання позивача з неповнолітньою дитиною [PERSON] без участі матері, суд зазначає наступне. Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ч.2, 5 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 151 СК визначено права батьків щодо виховання дитини. Стаття 154 СК України закріплює перелік прав батьків по захисту дитини, а саме: батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просив встановити факт самостійного виховання ним своєї дитини з метою звільнення його від призову на військову службу під час мобілізації, що на думку суду не відповідає загальним вимогам закону щодо обов`язків батьків по захисту прав дитини. На думку суду, встановлення факту самостійного виховання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у заяві, та від встановлення судом такого факту не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька дитини, а сприятиме лише ухиленню позивача від виконання конституційного обов,язку по захисту Вітчизни. Той факт, що мати дитини проживає окремо, не знімає з неї обов`язок брати участь у вихованні дитини, та не свідчить про те, що батько виховує дитину самостійно, оскільки відповідно до ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Суд також звертає увагу, що жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. При цьому, заявлені позивачем підстави для позбавлення батьківських прав матері дитини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної справи, крім того згідно висновку органу опіки та піклування не підтвердився факт самостійно виховання дитини її батьком, з яким погоджується суд і вважає за необхідне відмовити задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Згідно зі ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.3 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За змістом ч.ч.1, 2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди що до того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи встановлені судом обставини справи та досліджені докази, враховуючи висновок органу опіки та піклування щодо можливості задоволення позовних вимог в цій частині, виходячи з інтересів самої дитини, суд вважає за можливе визначити місце проживання дитини разом із батьком, оскільки позивач здатний достатньою мірою забезпечити належний догляд, виховання та повноцінний розвиток дитини. Крім того, суд враховує, що мати дитини, у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо порядку спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Згідно ст.180 СК України батьки повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.182 СК України суд при визначенні аліментів враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів, який набрав чинності 08 липня 2017 року, до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України внесено зміни, згідно яких розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, є гарантією її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Проживання одного з батьків окремо від дитини не повинно впливати на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Суд звертає увагу, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч.1 ст.155 СК України. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази та врахувавши обставини справи, вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язана та може надавати щомісячне утримання дитині у розмірі частини з всіх видів його доходу, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 02 квітня 2024 року до досягнення сином повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з результату вирішення спору, на підставі ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн., відповідно до задоволеної частини позовних вимог, а також стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. за заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів щодо яких позивач звільнений від сплати судового збору.

Outcome: partial