Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

Заявниця [PERSON] 18.06.2024 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з заявою, за участі заінтересованої особи Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради, про встановлення належності їй свідоцтва про право власності на житло, виданого 22.03.2001 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів щодо квартири [ADDRESS] , у тому числі на ім`я [PERSON] , з посиланням на те, що допущене розходження у написанні її по батькові у правовстановлюючих документах, за наслідком різного перекладу даних про неї з російської мови на українську, призводить до обмеження її як співвласника вказаної квартири вчиняти дії з розпорядження нею. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 19.06.2024 року на підставі вказаної заяви відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. У судове засідання призначене на 25.09.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Однак, 25.09.2024 року до суду надійшла заява від заявниці про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради 08.07.2024 року також надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 25.09.2024 року за відсутності сторін по справі на підставі наявних в матеріалах справи документів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до\~ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає заяву підлягаючою до задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ч. 3\~ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил. Встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до п. 5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в п. 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5\~в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктом 12 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів\~особі, прізвище,\~\~ ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі,\~не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною 1\~ст. 319 ЦПК України\~встановлено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст.\~81,\~89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи викладені обставини, судом встановлено, що заявлені вимоги підлягають розгляду в порядку окремого провадження, підстав для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без розгляду з підстав наявності спору про право у відповідності до положень ч.4 ст. 315 ЦПК України, не встановлено. Перевіряючи обставини справи та досліджуючи і надаючи оцінку поданим до суду доказам, судом встановлено наступне. Заявниця [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Одеси, громадянка України, документована паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим 09.01.2008 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, у відповідності до якого на аркуші 2 дані про особу заявниці в перекладі на російську мову зазначені, як: « [PERSON] ». [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища за №00045570315 від 18.06.2024 року вбачається, що дошлюбне прізвище [PERSON] , [INFO] , зазначено як « [PERSON] », а зміна на прізвище « [PERSON] » було проведено під час державної реєстрації шлюбу 25.11.2007 року з [PERSON] . У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , народилась [INFO] , про що складено актовий запис №283 від 28.01.1987 року, батьками якої зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Однак, у відповідності до вказаного свідоцтва дані про особу заявниці зазначені російською мовою, як: « [PERSON] », що відповідає даним про заявника [PERSON] зазначених російською мовою на аркуші 2 виданого на її ім`я паспорту громадянина України серії [NUMBER] . Отже, заявниця [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) [PERSON] , [INFO] , прізвище якої при перекладі на російську мову не містить апострофу, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Поряд з цим, судом встановлено, що вказана квартира [ADDRESS] , у відповідності до виданого 22 березня 2001 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради свідоцтва про право власності на житло, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за № [NUMBER] , щодо квартири [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності в рівних частках: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Отже, побатькові особи заявника у вказаному правовстановлюючому документі на нерухоме майно відмінне від написання її по батькові у правовстановлюючому документі, що посвідчує її особу, шляхом не зазначення апострофу. Досліджуючи вищевказані докази, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає встановленим, що особа [PERSON] , [INFO] , на ім`я якої 09.01.2008 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області видано паспорт громадянина України серії [NUMBER] , та [PERSON] , у по батькові якої не зазначено апостроф, яка зазначена як співвласник квартири [ADDRESS] , у свідоцтві про право власності на житло, виданому 22 березня 2001 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, зареєстрованому і записаному у реєстрову книгу за №4-17954, є однією тією ж особою. Судом вважає доведеними доводи заявниці, що різне написання її побатькові у правовстановлюючому документі, який посвідчує право власності на нерухоме майно, та документі, що посвідчує особу заявника, пов`язано з різним перекладом її по батькові з російської мови на українську. Судом встановлено, що заявлений до встановлення факт заявникові необхідний для підтвердження їй прав співвласника відносно вищевказаного нерухомого майна, оскільки у зв`язку з існуванням розбіжностей в написанні по батькові заявниці у правовстановлюючому документі, заявниця позбавлена розпоряджатись належною їй власністю. Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Досліджуючи вищевказані докази, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає встановленим заявлений факт, що підтверджується належними і допустимими доказами, за наслідком чого заява [PERSON] підлягає до задоволення в межах заявлених вимог.

Outcome: approved