Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

21.09.2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку майна, в якій просить Встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] як чоловіка та жінки з грудня 2003 року по день реєстрації їх шлюбу. Визнати: незавершений будівництвом садовий будинок, який розташований в [ADDRESS] ; земельну ділянку, що знаходиться на території Підгірцівської сільської ради в c. Підгірці, Обухівського району, Київської області, загальною площею 0,1110 кадастровий номер: 3223186800:03:012:0014 спільною сумісною власністю [PERSON] , [INFO] (паспорт № [NUMBER] , виданий органом 8017 02 березня 2021 року), РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] (серія та номер паспорта: [NUMBER] , виданий 13 вересня 2002 року), РНОКПП [NUMBER] , виданий органом 8017 02 березня 2021 року), РНОКПП [NUMBER] . Судові витрати стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, з грудня 2003 року [PERSON] (далі - Позивач) і [PERSON] (далі - Відповідач) почали проживати однією сім`єю у цивільному шлюбі за адресою: [ADDRESS] . З лютого 2004 року Позивач і Відповідач продовжили проживати спільно за адресою: [ADDRESS] (місце проживання і реєстрації батьків Відповідача) були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. З самого початку спільного проживання Позивач познайомив Відповідача з своїми родичами та друзями, з якими вони постійно спілкувались, святкували сімейні свята, відпочивали. З часом вони вирішили народити спільну дитину. У січні 2005 року Відповідач завагітніла. На початку квітня 2005 року Позивач та Відповідач подали заяву про реєстрацію шлюбу до Центрального відділу реєстрації шлюбів м. Києві. Оскільки вони продовжували жити однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, та на фоні майбутнього народження дитини планували придбати спільне житло. Після перегляду декількох варіантів, в квітні 2005 року, за спільні кошти купили: незавершений будівництвом садовий будинок, який розташований в [ADDRESS] ; земельну ділянку, що знаходиться на території Підгірцівської сільської ради в с. Підгірці, Обухівського району, Київської області, загальною площею 0,1110 кадастровий номер згідно Договору купівлі-продажу: 3223186800:03:027:0014 (а згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯД №692544 - 3223186800:03:012:0014.). В якому продовжили спільне проживання з 20 квітня 2005 року. В квітні 2005 року з особистого рахунку Позивача та його батьків було знято грошові кошти, які витрачено для оплати придбання вказаного вище майна. При цьому подружжя вирішили, що при покупці вказане майно буде зареєстроване на [PERSON] . [PERSON] з 2001 року здійснював підприємницьку діяльність, пов`язану з сферою послуг (мав три комп`ютерні клуби в Дніпровському районі м. Києва). Тому гроші на придбання будинку із земельною ділянкою були саме з підприємницької діяльності, яку здійснював Позивач. 11 червня 2005 року вони уклали шлюб, який був зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києві з державним Центром розвитком сім`ї, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за № 1092. В тому ж році, у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , якого вони спільно виховували, а отже й цим фактом підтверджується наявність між сторонами взаємних подружніх прав та обов`язків. У червні 2021 року [PERSON] ініціювала розірвання шлюбу зі [PERSON] 19 серпня 2021 року Дніпровський районний суд м. Києва задовольнив позовну заяву [PERSON] про розірвання шлюбу між сторонами (справа №755/10115/21). Зазначені обставини свідчать про те, що між [PERSON] і [PERSON] саме з грудня 2003 року існували відносини, притаманні сім`ї, а саме - спільний бюджет, придбання нерухомості, купівля майна для спільного користування, народження дитини, яку вони спільно виховують, взаємні подружні права та обов`язки. Також, ретельної уваги і оцінки потребує той факт, що право власності на спірну земельну ділянку оформлено 10 листопада 2006 року на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯД №692544 - 3223186800:03:012:0014, вже в шлюбі і тому є спільною однозначно спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Приймаючи до уваги викладене, вважаю, що земельна ділянка із незавершеним будівництвом садовий будинок, в с. Підгірці, Обухівського району, Київської області в садовому товаристві «Підгірці», придбана за час спільного проживання Позивача та Відповідача без реєстрації шлюбу, підлягає визнанню спільним сумісним майном та поділу між ними в рівних частинах. Також факти спільного використання, спільного поліпшення якостей будинку, спільного утримання можуть підтверджувати такі обставини, що навіть після розірвання шлюбу та роздільного проживання - Позивач залишився проживати у спірному будинку та продовжував його отримувати, оплачувати членські внески на утримання, оплачувати електроенергію, проводити поточні ремонти та утримання будинку, вказане підтверджується відповідними квитанціями, що додаються до позову, оскільки врегулювати спір в позасудовому порядку не можливо, а тому він вимішений звернутися до суду з даним позовом. 22.09.2024 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні заяви [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову. 06.10.2024 року винесено ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення по справі підготовчого судового засідання. 08.02.2024 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. 30.08.2024 року винесено ухвалу про задоволення клопотання представниці позивача [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua) - задовольнити. 24.09.2024 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні заяви представниці позивача про залишення позову без розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Пояснив, що сторони проживали спільно починаючи з 2003 року, в січні 2005 року відповідачка завагітніла. В 2005 році коли відповідачка завагітніла, вона подали заяву про реєстрацію шлюбу, почали думати про придбання житла та почали переглядати деякі варіанти. Кредит був оформлений на відповідачку, майно вони придбали за спільні кошти та за кошти батьків позивача. Позивач був поручителем по кредиту, який був оформлений на відповідачку. Шлюб сторони зареєстрували в червні 2005 року, через два місяці після придбання будинку. Шлюб між сторонами розірвано в 2021 році. Позивач просить встановити факт спільного проживання з відповідачкою з грудня 2023 року до моменту реєстрації шлюбу. Придбане нерухоме майно є спільної власністю подружжя. Представниця позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Пояснила, що сторони ознайомились в жовтні 2004 року, а саме 30.10.2004 року на святкування « [PERSON] », а з листопада 2004 року почали проживати разом у матері відповідачки. З січня 2005 року, коли відповідачка завагітніла, вони проживали у батьків позивача. Коли відповідачка перебувала в декретній відпустці, сторони придбали незавершене будівництво і почали роботи там ремонт, а переїхали туди жити вже після народження дитини. На купівлю незавершеного будівництва були витрачені кошти позивача та відповідачки, відповідачка була фізичною особою-підприємцем. Підшукував варіанти будинку та вів переговори з приводу купівлі будинку позивач. Кошти на придбання будинку дали батьків позивача в розмірі 20 000 доларів США, а також позивач мав власні заощадження від підприємницької діяльності, а загалом було 60 000 доларів США. Розрахунок за купівлю незавершеного будівництва проводився в готівковій формі. Сторони до реєстрації шлюбу проживали спільно та вели спільний бюджет. Просила враховувати обставини викладені в її додаткових поясненнях а не в позові. Договір іпотеки було укладено вже після придбання незавершеного будівництва. Представниця відповідачки [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість. Пояснила, що для встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідні докази, які б підтверджували спільний побут між сторонам в той період, однак позивачем таких доказів суду не подано. Відповідачка не могла проживати з позивачем з грудня 2003 року, оскільки на той період вона, ще перебувала в попередньому шлюбі і розлучилась тільки у вересні 2004 року. Проти позовних вимог вона заперечує в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено позовних вимог належними і допустимими доказами. Договір іпотеки було укладено, вже коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, предметом іпотеки була спірна земельна ділянка та не заверне будівництво. Відповідачка розірвала попередній шлюб 10.09.2004 року за спільною заявою подружжя, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу. Відповідачка самостійно придбала спірну земельну ділянку та незавершене будівництво, кредит виплачувала також самостійно, позивач ніякої участі в цьому не приймав. В подальшому спірне незавершене будівництво було завершено та будинок введено в експлуатацію. Сторони познайомились на святкування « [PERSON] », тобто, тоді коли спірне майно вже було придбано відповідачкою та до реєстрації шлюбу між сторонами. Відповідачка придбала спільне майно в кредит, оскільки не мала доходів для його придбання. Позивач не утримував спірне майно та не виконував обов`язки власника. Позивач забрав у відповідачки документи на будинок. Представниця відповідачки [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість. Пояснила, що відповідачка не могла проживати з позивачем з грудня 2003 року, оскільки до вересня 2004 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, вони почали проживати разом лише після реєстрації шлюбу. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила в повному обсязі та промила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що в 2003 році вона не була знайома з позивачем, а познайомилась з ним лише 30.10.2004 року, до моменту знайомства з позивачем вона перебувала в іншому шлюбі. Вона на той час добре заробляла, оскільки мала гарну посаду в « [PERSON] ». В червні 2005 року вона одружилась з позивачем, банк дав їй кредит. Родину загалом утримувала вона. Вони почали проживати спільно лише після народження сина. До реєстрації шлюбу вона з позивачем не мала спільного бюджету та не проживала з ним спільно, а проживала у своєї матері, лише інколи вони ночували разом, не сплачували ніяких платежів спільно. На роботу з місця проживання в м. Києві вона добиралась службовим автомобілем. В них з позивачем до реєстрації шлюбу не було сім`ї. Спірне майно вона придбала 18.04.2005 року, придбала по оголошенню за 60 000 доларів США в дачному кооперативі в с. Підгірці Обухівського району Київської області. Вона придбала будинок незавершений будівництвом там була лише коробка, дах, батареї, та частково була зроблена стяжку та штукатурка. При придбанні майна, вона спочатку сплатила 10 000 доларів США, а ще 50 000 доларів СШВ взяла в кредит. Недобудова була готова на 90%, на земельній ділянці під будівництвом навіть не було паркану. кошти на придбання майна частково були її особисті, а частину їй дала її матір та дідусь, що були їх заощадження, ці кошти вони їй подарували. Позивача ніяких коштів на цей будинок не давав. Основний ремонт у будинку робився до реєстрації шлюбу та після шлюбу. Вона потрапила до будинку лише у вересні 2023 року. Все будинку зроблено лише за її кошти. Позивач має великі борги, він ховається. На його матір було придбано декілька автомобілів та квартир. В 2022 році вона виїздила за кордон. Позивач брав іпотеку для бізнесу. Вони з позивачем почали проживати в спірному будинку з 25.10.2005 року, в квартирі її матері позивач з нею не проживав. Позивач був з нею на переговорах щодо купівлі майна, вона з ним радилась. Кредит вона сплачувала самостійно, оскільки на той час добре заробляла. Свідок [PERSON] будучи матір`ю відповідачки в судовому засіданні пояснила, що її дочка купила спірний недобудований будинок ще до знайомства з позивачем, вона познайомилась з ним лише в 2004 році. Її дочка тоді працювала в « [PERSON] » і сам заробляла кошти на придбання майна. Позивач ніколи не проживав в її квартирі, вона проживала в квартирі лише зі своєю дочкою - відповідачкою по справі. Її дочка лише зустрічалась з позивачем. Її дочка брала іпотеку в 2003 році на придбання спірного майна. Відповідачка з позивачем не проживали разом в 2003 році. Вони познайомились приблизно в листопаді-грудні 2004 року. Дочка розповідала їй про позивача, як про залицяльника. Позивач ніколи не ночував в її квартирі, де вона проживала з дочкою, він лише інколи залишався на вечерю. Кошти на придбання майна її дочка тривалий час збирала. Після весілля в червні 2005 року вони почали проживати разом, а до весілля вони разом не проживали. Її дочка придбала спірний будинок, він побудований з білої цегли, оздоблення на ньому не було, меблів в ньому не було. На даний час в спірному будинку проживає відповідачка, вона сама купувала будівельні матеріали і добудовувала цей будинок, а позивач почав проживати в цьому будинку з моменту завершення ремонту, але точного часу вона не знає. Земельна ділянка площею 12 соток, на ній ростуть дерева. Її дочка купувала земельну ділянку разом з недобудованим будинком. Цей будинок купувався для її доньки, щоб проживати окремо. Коли вона з дочкою проживали разом, в них був спільний бюджет і вони збирали кошти для придбання будинку. Позивач фінансово не приймав участі у будівництві, він бив її дочку, з цьому приводу вона викликала працівників поліції, потім виїхав з будинку, а під час війни позивач почав проживати з іншою жінкою. Вислухавши відповідачку, представників сторін, свідка, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. Щодо факту проживання спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю до реєстрації шлюбу слід зазначити наступне. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішувалися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність». (постанови Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17 (провадження № 61-14555св18) від 06 квітня 2020 року в справі № 641/7033/18 (провадження № 61-16628св19), від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц (провадження № 61-36178св18), від 19 березня 2020 року в справі № 303/2865/17 (провадження № 61-43499св18). Відтак, позовні вимоги про встановлення факту проживання сторін без реєстрації шлюбу з грудня 2003 до 01 січня 2004 року суперечать чинному законодавству України, тому є протиправними і такими, що не підлягають задоволенню. У позовній заяві представник позивача стверджує, що [PERSON] та [PERSON] (на той момент [PERSON] ) проживали однією родиною з грудня 2003 року. Відповідно до ст. 27, 39 СК України особа може перебувати одночасно тільки в одному шлюбі, який встановлений для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Отже особа, яка перебуває у шлюбі не може одночасно проживати родиною з іншою особою. Встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу й одночасне перебування в зареєстрованому шлюбі з іншою особою порушує принцип одношлюбності, встановлений у статті 25 СК України (постанови Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19), від 18 березня 2020 року у справі № 695/1732/16-ц (провадження № 61-38901св18). Станом до 10.09.2004 [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Крім того цей факт також підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, що підтверджується копією витягу. Таким чином, суд погоджується із доводами відповідачки про те, що вона не могла проживати однією сім`єю із позивачем на момент перебування у іншому шлюбі і певний період після розлучення через наявність негативних наслідків для психо-емоційного стану після розлучення та неготовності і небажання певний період часу перебувати у відносинах із сумісним проживанням. Позивачем це не спростовано. Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю до реєстрації шлюбу є підставою визнання спільною сумісною власністю незавершеного будівництвом садового будинку [ADDRESS] в садовому товаристві «Підгірці», та земельної ділянки, придбаних відповідачем на підставі договорів купівлі-продажу від 18.04.2005 до реєстрації шлюбу. Згідно зі ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до вимог ст. 74 СК України зазначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Отже підставою визнання майна спільною сумісною власністю є наявність факту проживання однією сім`єю осіб, які не перебувають у шлюбі між собою. Проте, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц та неодноразово підтвердженої правовими позиціями, викладених у поставах Верховного суду у різних справах, судом вказано на те, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємні права та обов`язки. Таким чином доведенню підлягають факти спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту та взаємні права та обов`язки щодо родини. При цьому суд зазначає, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Суд у вищезазначеній правовій позиції також наголошував, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Таким чином, доведення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу потребує наявності доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. У позовній заяві зазначається, що відповідач [PERSON] (до шлюбу - [PERSON] ) з грудня 2003 року фактично проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з позивачем [PERSON] . На підтвердження даного факту позивач надає копії паспорта позивача, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про народження дитини, копії договорів купівлі-продажу незавершеного будинку та земельної ділянки, свідоцтво про право зайняття підприємницькою діяльністю, декларації про доходи 2004-2007 років, договори майнової поруки, іпотеки, заяву [PERSON] , яка підтверджує, що будинок передавався в іпотеку, а позивач надавав згоди на ці дії та виплачував фінансові зобов`язання. Проте зазначені у позові документи, а також факт вагітності відповідача до реєстрації шлюбу та фактично наявність близьких відносин із позивачем не є доказом проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. А тим більше, свідчення спільної дитини [PERSON] , залученої в якості свідка щодо доведення такого факту, який народився вже після реєстрації шлюбу. Наведений відповідачем факт передачі будинку в іпотеку, наявність договорів майнової поруки, а також інші документи, надані позивачем у вказаному переліку, не доводять факту спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю до реєстрації шлюбних відносин. У свою чергу, відповідач [PERSON] мала власний заробіток, завжди була працевлаштована, мала свій бюджет та можливість жити за власний кошт, що підтверджується довідками про доходи відповідача з 1998 року до станом на час розгляду справи. Щодо переходу права власності на земельну ділянку, слід зазначити наступне. Позивачем зазначено, що право власності на спірну земельну ділянку оформлено 10.11.2006, тобто після реєстрації шлюбних відносин. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 зазначено, що за змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все є встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі N 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15. Отже, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Так згідно з положеннями п. 1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеному 18.04.2005 до моменту реєстрації шлюбу, покупець (яким фактично є відповідач) зобов`язується прийняти у власність земельну ділянку. При цьому, п. 11 вищевказаного договору зазначає, що цей договорів є підставою для відведення земельної ділянки в натурі і видачі державного акту про право власності на землю (договір купівлі-продажу наданий позивачем у матеріалах справи). Таким чином, зазначений у позові факт визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя на підставі отриманого після реєстрації шлюбу, а саме 10.11.2006 Державного акту про державну реєстрацію прав, не відповідає нормам чинного законодавства. Щодо права власності на незавершений будівництвом садового будинку [ADDRESS] в садовому товаристві «Підгірці», та земельну ділянки, площею 0,1110 га, кадастровий номер: 32231868000:03:012:0014 лід зазначити наступне. Відповідно до ст. 57 СК України майно, набуте дружиною до шлюбу, визнається приватною власністю дружини. Відповідно до договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки від 18.04.2005, відповідач [PERSON] (до шлюбу [PERSON] - свідоцтво про шлюб від 11.06.2005) придбала у приватну власність незавершений будівництвом садовий будинок [ADDRESS] в садовому товаристві «Підгірці», та земельну ділянки, площею 0,1110 га, кадастровий номер: 32231868000:03:012:0014. Отже, зазначені об`єкти є на сьогодні приватною власністю відповідача за відсутності жодних підстав вважати їх спільною сумісною власністю та визнавати права власності на їх частину. Представником позивача стверджувався факт наявності грошей у позивача і теоретично сплати [PERSON] суми коштів за придбання спільної нерухомості у вигляді незавершений будівництвом будинок та присадибна земельна ділянка. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язує передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже обов`язковим елементом дійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна є факт сплати грошових коштів. У матеріалах справи відсутнє підтвердження доказів наявності у [PERSON] грошових коштів у сумі, необхідній за сплату вартості нерухомого майна станом на квітень 2005 року та доказів сплати особистих грошових коштів за незавершений будівництвом будинок та земельну ділянку у вигляді банківських переводів на рахунок продавця у період укладення договору купівлі-продажу, зняття коштів з банківського рахунку у сумі, необхідній для сплати за вищевказане майно. Таким чином, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували факт наявності в нього грошових коштів станом на квітень 2005 року та факт сплати ним грошових коштів у зазначеній сумі. Поряд з тим щодо придбання спірного майна слід зазначити наступне. Відповідачем [PERSON] 18.04.2005 року (одночасно із договором купівлі-продажу спільного нерухомого майна ) було укладено договір іпотеки із банком АКБ «Трансбанк» щодо спірного нерухомого майна під отримання грошових коштів на умовах кредиту. Отже фактично вартість нерухомого майна була сплачена відповідачем під час здійснення договірних відносин іпотеки, звідки фактично відповідач і отримала гроші на сплату коштів за купівлю нерухомого майна. Відповідно до ст.ст. 1, 7 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості). За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Отже договір іпотеки своїм змістом має виконання зобов`язання, у тому числі, щодо отримання та у подальшому сплати грошових коштів під заставу фактично нерухомого майна. Так 18.04.2005 одночасно із укладенням договору купівлі-продажу відповідачем було укладено договір іпотеки щодо передачу в іпотеку земельної ділянки площею 1110 квадратних метрів з розташованим на ній незакінченим будівництвом садового будинку, що стало забезпеченням повернення отриманого кредиту за Кредитним договором №340509 від 18.04.2005 у сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США. У подальшому цей договір був сплачений відповідачем [PERSON] і іпотека була погашеною, а отже саме відповідач повністю сплатила грошові кошти за спірне нерухоме майно самостійно. Щодо підтвердження факту відсутності проживання [PERSON] сім`єю з позивачем [PERSON] слід зазначити наступне. Представник позивача у позові зазначає, що Відповідач та Позивач проживали разом і перебували фактично у сімейних відносинах до реєстрації шлюбу у період до квітня 2005 року за наявності сім`ї та відповідних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Отже фактом проживання осіб як сім`ї мають бути зв`язок побутом, взаємні права та обов`язки. Факт наявності відносин між позивачем та відповідачем до шлюбу є наявним і не заперечується. Проте умови проживання сім`єю та романтичні стосунки є абсолютно різними формами відносин. Згідно ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, розподіл якого добровільно не відбувся, то відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України позивач має право на половину спірного майна. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11, встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший). Відповідно до п. 30 вказаної постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Так, з позовної заяви вбачається, що сторони перебували у шлюбі у період з 11 червня 2005 року до 19 серпня 2021 року. Тому позивач вважає, що у період перебування у шлюбі, подружжям нібито було придбано нерухоме майно, оскільки відповідачка зареєструвала право власності на спірне майно вже перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з позивачем. Таким чином, позивач просить суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнати майно спільною сумісною власністю. Проте викладенні в позовній заяві доводи позивача та позовні вимоги є необґрунтованими та не доводяться належними та допустимими доказами. Так, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами було зареєстровано 11.06.2005 року, а рішенням від 19.08.2021 року шлюб було розірвано, що підтверджується копію рішення Дніпровського районного суду м. Києва. Відповідачем [PERSON] 18.04.2005 року (одночасно із договором купівлі-продажу спільного нерухомого майна) було укладено договір іпотеки із банком АКБ «Трансбанк» щодо спірного нерухомого майна під отримання грошових коштів на умовах кредиту. Отже фактично вартість нерухомого майна була сплачена відповідачем під час здійснення договірних відносин іпотеки, звідки фактично відповідач і отримала гроші на сплату коштів за купівлю нерухомого майна. Відповідно до ст.ст. 1, 7 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості). За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Отже договір іпотеки своїм змістом має виконання зобов`язання, у тому числі, щодо отримання та у подальшому сплати грошових коштів під заставу фактично нерухомого майна. Так 18.04.2005 одночасно із укладенням договору купівлі-продажу відповідачем було укладено договір іпотеки щодо передачу в іпотеку земельної ділянки площею 1110 квадратних метрів з розташованим на ній незакінченим будівництвом садового будинку, що стало забезпеченням повернення отриманого кредиту за Кредитним договором №340509 від 18.04.2005 у сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США. У подальшому цей договір був сплачений відповідачем [PERSON] , іпотечний кредит погашено, а отже саме відповідач повністю сплатила грошові кошти за спірне нерухоме майно самостійно. Таким чином з поданих суду доказів вбачається, що спірне майно відповідачем придбано 18.04.2005 року, а шлюб між сторонами було зареєстровано 11.06.2005 року. Факту спільного проживання сторін до реєстрації шлюбу судом не встановлено, з чого вбачається, що спірне майно відповідачем було придбано за власні кошти, а тому воно є особистою приватною власністю. Разом з тим, згідно статті 175 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити зокрема: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Згідно частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), не залежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шубним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодаства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Таким чином, в даній справі суду необхідно встановити обсяг спільно нажитого сторонами рухомого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання, а також вартість майна. Так, позивач обґрунтовує набуття рухомого майна, а саме незавершеного будівництвом садового будинку та земельної ділянки, тим, що право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано відповідачкою 10.11.2006 року, тобто вже під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Однак позивачем до суду не надано жодного належного і допустимого доказу яким би підтверджувалось придбання сторонами у період перебування в шлюбі за спільні кошти спірного нерухомого майна, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю. Позивачем до суду не надано жодного доказу яким би підтверджувався факт спільного проживання з відповідачкою без реєстрації шлюбу в період з грудня 2003 року по момент реєстрації шлюбу, тобто по 11.06.2005 року. Таким чином, позивачем до суду не надано жодних доказів, якими б підтверджувалось факт придбання спірного майна саме за рахунок спільних коштів сторін. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом не встановлено наявності порушених прав чи законних інтересів позивача, які виникли з вини відповідачки та які б підлягали судовому захисту. Крім того при вирішенні питання про спосіб розподілу майна подружжя суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту його законних прав та інтересів є не можливим, порушує права інших осіб та суперечить закону, що також не було доведено позивачем під час розгляду справи. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд приймає до уваги, що перед судовими дебатами представник позивача фактично відмовилась надалі підтримувати позовні вимоги і покинула судове засідання, однак правових підстав для залишення позову без розгляду не було виявлено, тому спір підлягає вирішенню по суті на підставі наявних у справі доказів. Прцоесуальну поведінку позивача та його представника суд оцінює в аспекті невиконання ними процесуальних обов`язків щодо доведення перед судом обґрунтованості і переконливості позовних вимог, байдуже ставлення до наслідків судового розгляду. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому суд приходить до висновку про неможливість судового захисту прав позивача у обраний позовом спосіб, а правову позицію позивача вважає непереконливою. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed