Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

11 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області із позовом до відповідача [PERSON] із вимогами про стягнення пені\~за прострочення\~сплати аліментів,\~збільшення розміру\~аліментів на\~утримання неповнолітньої\~дитини та\~про стягнення\~додаткових витрат\~на дитину,\~що викликані\~особливими обставинами (а. с. 2-5). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 вересня 2015 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 14 липня 2015 року і до повноліття дитини. Стверджує, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував аліменти, у зв`язку з чим, за період з 01 вересня 2020 року 14 вересня 2021 року, відповідно до довідки-розрахунку від 02 лютого 2022 року, за ним утворилася заборгованість у розмірі 37560 гривень 84 копійки, а відтак останній повинен нести відповідальність за ухилення від сплати аліментів, у зв`язку з чим позивачка, прохає суд стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини у розмірі 11165 гривень 32 копійки. Разом з цим, позивачка зазначає про те, що з часу винесення вищевказаного рішення суду про стягнення аліментів, у відповідача змінився, зокрема поліпшився, матеріальний стан, оскільки з 15 вересня 2021 року він став проходити військову службу у військовій частині [NUMBER] . Натомість, стан здоров`я сина погіршився, оскільки йому встановили медичний діагноз «Дитячий аутизм» та надано статус дитини-інваліда, а оскільки відповідач інших утриманців окрім сина не має, то він в змозі надавати більшу матеріальну допомогу на утримання сина, у зв`язку з чим позивачка прохає суд збільшити розмір аліментів, стягнутих рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 вересня 2015 року, з частини на частину усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та, разово стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами у сумі 10000 гривень. Ухвалою суду Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а. с. 18), копія якої надіслана учасникам справи 15 лютого 2022 року за вихідним № 235/952/22/3272/2022 (а. с. 19). Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 08 квітня 2022 року № 17/0/9-22, дана справа надійшла до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, у зв`язку зі зміною підсудності Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. Ухвалою суду від 11 жовтня 2023 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду на 14 годину 27 листопада 2023 року (а. с. 26). Ухвалою суду від 27 листопада 2023 року участь позивачки у розгляді даної справи визнано обов`язковою (а. с. 34). Ухвалою суду від 17 січня 2024 року, з тих підстав, що позивачка, явку якої у судове засідання було визнано обов`язковою, у судове засідання не з`явилася, позов залишено без розгляду (а. с. 42). 30 квітня 2024 року, дана справа надійшла на адресу суду для продовження розгляду, після скасування судом апеляційної інстанції ухвали суду від 17 січня 2024 року (а. с. 66). Ухвалою суду від 13 червня 2024 року участь позивачки у всіх судових засіданнях у розгляді даної справи визнано обов`язковою (а. с. 75). Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 79), в якій прохала здійснити розгляд справи по суті, та прийняти рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 85-87), будь-яких заяв та клопотань суду не надав, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14 квітня 2015 року (а. с. 14). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 вересня 2015 року у справі № 235/5305/15, з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, тобто з 14 липня 2015 року і, до повноліття дитини (а. с. 12 та на звороті). 11 січня 2021 року старшим державним виконавцем Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Пужас І.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 64074021 (а. с. 13 на звороті). З примусового виконання виконавчого листа № 235/5305/15-2 від 23 вересня 2015 року. Відповідно до довідки-розрахунку старшого державного виконавця Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Пужас І.В. (а. с. 10 та на звороті), вищевказаний виконавчий лист пред`явлено позивачкою до виконання 11 січня 2021 року та, згідно заяви стягувачки заборгованість по аліментам нараховується з вересня 2020 року. Крім того, з указаної довідки-розрахунку вбачається, що загальна сума заборгованості з 01 вересня 2020 року по 14 вересня 2021 року становила 37560 гривень 84 копійки. При цьому, вказано, що гідно квитанції Приватбанку від 20 грудня 2021 року погашено залишок заборгованості у розмірі 39600 гривень, а станом на 02 лютого 2022 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Згідно з медичним висновком про дитину-інваліда віком до 16 років від 14 травня 2021 року (а. с. 11 та на звороті), [PERSON] , [INFO] , встановлено діагноз F84.0 «Дитячий аутизм», що відповідає розділу Х, пункту 3, підпункту 5 Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08 листопада 2001 року № 454/471/516. Висновок дійсний до 09 квітня 2033 року. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] (а. с. 9), [PERSON] надано державну соціальну допомогу як особі з інвалідністю. Щодо позовних вимог про стягнення пені, суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою, Нормою ст. 15 СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17. Відповідно до вимог ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Порядок стягнення аліментів передбачений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Статтею 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. У разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано те, що прострочення сплати аліментів сталося з його вини, оскільки він, будучи обізнаним про рішення суду та наявність відкритого виконавчого провадження за ним, не виконує належним чином та своєчасно обов`язки щодо сплати аліментів на утримання дитини, у зв`язку з чим за ним, у період часу з 01 вересня 2020 року по 14 вересня 2021 року, утворилася заборгованість, у розмірі 37560 гривень 84 копійки. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 4-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № -1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № -2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № -300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Разом з цим, Касаційний Цивільний Суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 20 липня 2020 року у справі № 362/4462/16 зазначив про те, що при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визнавши її загальну суму. Тобто, розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Так, позивачкою на підтвердження заявлених позовних вимог надано суду розрахунок пені за період наявності заборгованості зі сплати аліментів, зокрема з вересня 2020 року по вересень (за 14 днів) 2021 року, який перевірено судом та встановлено, що він відповідає чинній правовій позиції Верховного Суду щодо здійснення такого розрахунку, яка викладена вище, і є арифметично вірним (а. с. 3). З огляду на викладене, з урахуванням того, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини особи, яка їх зобов`язана сплачувати за рішенням суду, враховуючи право одержувача аліментів на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості, суд доходить висновку про обґрунтованість та доведеність належними, достатніми та допустимими доказами позовних вимог, а відтак про задоволення позовних вимог в цій частині та, стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 11165 гривень 32 копійки. Щодо позовних вимог про збільшення розміру аліментів, суд зазначає наступне. Так, в обґрунтування позовних вимог, в цій частині, позивачка посилалася на те, що у відповідача з 15 вересня 2021 року поліпшився матеріальний стан, оскільки він став проходити військову службу у військовій частині [NUMBER] , а тому він в змозі надавати більшу матеріальну допомогу на утримання сина, однак суд не погоджується з вказаним з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, відповідно до вимог ст.\~192\~СК розмір аліментів, зазначено, що визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 80 СК України визначено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі; розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При цьому, суд зазначає, що Сімейним кодексом\~України передбачено\~принцип рівності\~прав та\~обов`язків\~батьків:\~брати участь\~у матеріальних\~витратах зобов`язані\~обоє з\~батьків,\~незалежно від\~того,\~з ким\~із них\~проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Законом України\~від 09\~листопада 2023\~року №\~3460-IX «Про державний бюджет України на 2024 рік», зі змінами від 21 вересня 2024 року, з 01 січня 2024 року, встановлено прожитковий мінімум: для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 3196 гривень. З матеріалів справи вбачається, що малолітньому [PERSON] на час розгляду справи виповнилось 9 повних років. Суд зазначає, що по-перше, розмір аліментів повинен бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, тобто обумовлений потребами дитини, а по-друге, батьки в рівній мірі повинні утримувати дітей. Так, рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 вересня 2015 року у справі № 235/5305/15, з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, тобто з 14 липня 2015 року і, до повноліття дитини (а. с. 12 та на звороті). При цьому, зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів позивачка зазначала про те, що відповідач працює на шахті «Покровська». Натомість, в обґрунтування позовних вимог щодо збільшення розміру аліментів в цій справі, зокрема щодо поліпшення майнового стану відповідача, позивачка посилається на те, що останній став проходити військову службу у військовій частині [NUMBER] , а тому він в змозі надавати більшу матеріальну допомогу на утримання сина, якому встановлено медичний діагноз «Дитячий аутизм». Однак, жодних належних, достатніх та допустимих доказів того, що у відповідача дійсно поліпшився матеріальний стан, позивачкою суду не надано так само, як і доказів того, що станом на 2024 рік відповідач дійсно проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] . Крім того, позивачкою не надано суду жодного обґрунтування необхідності збільшення розміру аліментів з частки на частку всіх видів заробітку (доходу) відповідача та підтвердження того, що наданих/сплачених відповідачем аліментів, не достатньо для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Суд зазначає, що саме по собі встановлення [PERSON] , [INFO] , медичного діагнозу «Дитячий аутизм», без підтвердження збільшення розміру витрат на дитину, не є підставою для збільшення розміру аліментів з частини на частину всіх видів заробітку (доходу) відповідача тим паче, що разом із встановленням дитині відповідного медичного діагнозу та інвалідності останньому призначено державну допомогу особам з інвалідністю. З огляду на викладене, суд доходить переконливого висновку про відсутність підстав для збільшення розміру аліментів визначених рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 вересня 2015 року у справі № 235/5305/15, а відтак відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог про стягнення додаткових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 185 СК України той із батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин належить до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 185 СК України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Виходячи із вимог закону, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Тобто, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, якою мірою кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дає змогу забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 759/328/17 (провадження № 61-1264св17), від 08 травня 2018 року у справі № 272/118/17-ц (провадження № 61-13311св18), від 10 травня 2018 року у справі № 2-1161/2011 (провадження № 61-15690св18) та від 16 травня 2018 року у справі № 666/5055/15-ц (провадження № 61-6827св18). Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.18 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до передбаченої ст.\~185\~СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Так, позивачка в обґрунтування позовних вимог, в цій частині, посилалася на те, що відповідно до медичного висновку від 14 травня 2021 року їх сину встановлено діагноз «Дитячий аутизм», тому прохала суд стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами, разово, у грошовій сумі 10000 гривень. Однак, ані жодних обґрунтувань, ані належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження таких додаткових витрат, в тому числі, в чому саме вони полягають (чи то дитині призначено медикаментозне лікування (яке саме, його тривалість та вартість), чи то мовна/поведінкова терапія (логопед, дефектолог, заняття з корекційним педагогом тощо), чи то необхідність придбання додаткового (спеціалізованого) навчального матеріалу чи занять (томатіс, ЛФК, масажі тощо) та їх необхідність, позивачкою суду не надано. Разом з цим, суд зазначає, що дійсно 14 травня 2021 року [PERSON] , [INFO] встановлено медичний діагноз «Дитячий аутизм» та призначено державну допомогу особам з інвалідністю, однак саме по собі встановлення [PERSON] , такого діагнозу, без підтвердження фактично понесених чи передбачуваних додаткових витрат обумовлених такими особливими обставинами, не є підставою для їх стягнення. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачкою не надано суду жодних обґрунтувань та ні одного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження понесення чи необхідності понесення нею додаткових витрат на [PERSON] , [INFO] , обумовлених особливими обставинами пов`язаними із встановленням йому медичного діагнозу «Дитячий аутизм», суд доходить висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] , в цій частині, не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю належними, достатніми та допустимими доказами. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 11165 гривень 32 копійки, в іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю належними, достатніми та допустимими доказами. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, суд стягує із відповідача на користь держави судовий збір за одну задоволено вимогу майнового характеру (стягнення пені) у сумі 992 гривні 40 копійок.

Outcome: partial