Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

26.06.2024 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач просить суд: - визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . 27.06.2024 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачі повідомлені про розгляд справи належним чином в порядку п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України. На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за сукупністю підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. [PERSON] звернення до суду з цим позовом пояснює тим, що їй на праві приватної власності належить 169/1000 часток квартири [ADDRESS] , набуті 29.09.2021 за договором дарування від [PERSON] та [PERSON] . Попередні власники й досі залишаються зареєстрованими у квартирі, що створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою. Судом встановлені такі обставини справи. 29.09.2021 на підставі договору дарування [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] 169/1000 часток квартири, що в [ADDRESS] . Право власності [PERSON] зареєстроване 29.09.2021. На 169/1000 часток квартири зареєстровані, окрім [PERSON] , [PERSON] (з 15.02.1999), [PERSON] (з 25.06.1994) та [PERSON] (з 05.02.1978). 14.03.2024 жителями будинку [ADDRESS] складено акт про те, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі [ADDRESS] вже 2 роки. Акт засвідчено начальником дільниці №1 КП ЖКС «Порто-Франківський». Висновки суду. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Суду не надано доказів того, що відповідачі є членами сім`ї позивача, а тому відсутні підстави застосування вимог ст. 405 ЦК України. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанова Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №209/2642/18). Судом з`ясоване питання тривалості відсутності відповідачів у квартирі, наявності чи відсутності перешкод у доступі до проживання в цій квартирі, чи справедливим буде визнання їх такими, що втратили право користування житлом, в якому зареєстровані. В контексті обставин даної справи, суд бере до уваги те, що лише 169/1000 часток квартира є особистою приватною власністю позивача. Позивачем доведено не лише тимчасову, а постійну тривалу відсутність відповідачів на житловій площі. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про створення з боку позивача чи інших осіб перешкод відповідачам у проживанні в даній квартирі. Інших поважних причин не проживання відповідачів в квартирі не встановлено. Спільним побутом позивач та відповідачі не пов`язані. Реєстрація відповідачів створює перешкоди позивачеві у користуванні належною їй частиною квартири, через створення додаткового фінансового тягара. Однак, суд зауважує, що позивач є власником лише 169/1000 часток квартири, яка знаходиться у спільній частковій власності, а не усієї квартири. Тому обгрунтованими є лише вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування 169/1000 частками квартири [ADDRESS] , як просить позивач. Те, що відповідачі не мають у власності решти часток цієї квартири суд не бере до уваги, оскільки в даному разі спірним є не право власності відповідачів, а їх право користування частиною житла, яке не обов`язково пов`язане з наявністю в особи права власності на житло.

Outcome: partial