Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів, третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 26.03.2024, просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем його проживання за адресою [ADDRESS] та стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 26 березня 2024 року і до повноліття дитини. Свої позовні вимоги позивачобґрунтовував тим, що 09 лютого 2017 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 93 у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що з жовтня 2022 року відповідач почала фактично зустрічатись з іншим чоловіком та проживати з ним за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації шлюбу. Фактично, починаючи з 15 жовтня 2022 року він з відповідачем разом не проживають, а їх сім`я остаточно розпалась та зберегти її було неможливо. В зв`язку з чим, 28.10.2022 року він звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом про розірвання шлюбу. До розгляду судом справи про розірвання шлюбу між ним та [PERSON] було досягнуто домовленості про укладення між ними відповідного договору про визначення місця проживання дитини. Разом з цим, мати дитини через певний час змінила свою думку та відмовилась укладати договір з ним про визначення місця проживання дитини.? Позивач у позові зазначає, що з 15.10.2022 року дитина певний час проживала з матір`ю [PERSON] , протягом якого постійно скаржилась [PERSON] на погані умови проживання та знущання з боку матері га її співмешканця [PERSON] , через це не бажав проживати з нею та просився до батька. Враховуючи зазначене, 18.11.2022 року він звернувся із заявою до органу опіки та піклування Черкаської міської ради, де просив визначити місце проживання його дитини [PERSON] разом з ним. Починаючи з 21.11.2022 року дитина фактично постійно проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] та категорично не бажає повертатись до матері. Зазначає, що він не чинить відповідачу жодних перешкод у спілкуванні дитини та матері, проте в 2023 році у [PERSON] народилась дитина від іншого чоловіка, в зв`язку з чим остання взагалі перестала цікавитись життям сина [PERSON] не відвідує його, не надає жодної допомоги, та навіть не телефонує. Наразі він самостійно забезпечує всі потреби дитини, намагається забезпечити дитині гармонійне виховання та належне утримання, водить до психолога, відвідує школу. Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність між ним та відповідачем по справі домовленості з приводу виховання та утримання дитини, оскільки відповідач має рівні права та обов`язки з утримання дитини, з метою захисту інтересів дитини, позивач звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 серпня 2023 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з призначенням справи до підготовчого судового засідання. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та його адвокат в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з`явилася, до початку розгляду справи скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі. При прийнятті рішення просила врахувати висновок органу опіки та піклування м. Черкаси від 08.08.2023 № 2570-01-21 про визнання місця проживання малолітнього [PERSON] . У вирішенні справи покладались на розсуд суду. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася. Про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. Відповідно до ст. 284 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Заслухавши пояснення позивача, адвоката, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, надані докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного. Статтею 51 Конституції України гарантовано, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане Соснівським районним у місті Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Черкаській області, [PERSON] народився [INFO] . В графі батьки значаться: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Відповідно до актів обстеження умов проживання № 533 від 25.11.2022, № 87 від 23.02.2023, малолітній [PERSON] , 2017 року народження, проживає разом зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У квартирі створені належні умови для проживання малолітньої дитини. Моральний клімат в родині задовільний. У відсутність батька догляд за дитиною здійснює бабуся [PERSON] , з якою у дитини добрі відносини. Згідно довідки № 36 від 16.05.2023, виданої ОСББ «Хрещатик 200» за підписом голови правління [PERSON], [PERSON] та [PERSON] постійно проживають за адресою: [ADDRESS] . Органом опіки та піклування м. Черкаси складено висновок № 2570-01-21 від 08.08.2023 про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , згідно з яким орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . За даними висновку, Орган опіки та піклування м. Черкаси, виходячи з рівності прав та обов`язків матері й батька відносно дитини, дійшов висновку про наявність достатніх підстав задоволення вимог батька у визначенні місця проживання малолітнього сина разом з ним, оскільки з`ясувалося, що батько створив належні умови для проживання дитини та її розвитку, має задовільні житлово-побутові умови проживання, матеріально забезпечений, має належний виховний потенціал та виховні можливості. Мати дитини на засідання Комісії не прийшла, додаткових пояснень не надала, з`ясувати точне місце її проживання неможливо. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам малолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Тому, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , суд, в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення його усім необхідним, відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, а також враховуючи, що за період розгляду справи відповідач не надіслала до суду відзиву на позов, жодного разу не була присутня у судових засіданнях, хоча 29.03.2024 надіслала до суду заяву, в якій просила надати інформацію про хід розгляду справи, що свідчить про її обізнаність про перебування на розгляді в суді справи про визначення місця проживання її малолітнього сина, однак не виявила бажання висловити свою позицію стосовно даного спору, приходить до висновку про обґрунтованість позову та визначення місця проживання дитини із позивачем. При цьому, суд зазначає, що визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з сином та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. За змістом ч.ч.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183,184 СК України. Як вбачається з п. 17, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Слід зазначити, що аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню. Суд при прийнятті рішення в кожному конкретному випадку має виходити із матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів. Матеріальне становище платника оцінюється, виходячи з вартості належного йому майна, розміру заробітку (доходу). Про матеріальне становище також свідчить розмір витрат, що здійснюються платником на утримання себе й членів своєї сім`ї. Оскільки малолітня дитина на даний момент проживає разом з позивачем та перебуває на повному його утриманні, відповідач, як матір дитини, зобов`язана згідно до вимог Сімейного кодексу України також брати участь в її утриманні. Дитина потребує від позивача матеріальних витрат на її утримання з урахуванням зростання цін на споживчі товари і послуги, інфляцію тощо, забезпечення належного рівня її життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального, соціального розвитку, придбання ліків. З урахуванням обставин справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, обов`язку відповідача утримувати малолітнього сина, принципу законності, з врахуванням рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, вимог розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що в силу ст.ст.180-183 СК України з відповідача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, слід зазначити , що оскільки позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів звільнений від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 1211 грн. 20 коп. судового збору.

Outcome: approved