Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-03 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зацікавлена особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтави ради. Заяву обгрунтував тим, що він є батьком неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Із матір`ю дитини, [PERSON] розлучений на підставі рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 13.05.2021 року, справа №554/3143/21. Після розірвання шлюбу місце проживання неповнолітнього сина не визначалось в судовому порядку, всі прописані в одній квартирі. Однак з середини 2021 року, матір дитини фактично не проживає разом із заявником і сином, а у 2024 році, внаслідок запровадження правового режиму воєнного стану і постійних загроз, виїхала на постійне місце проживання до Республіки Польща. Наразі матір дитини не приймає участі в утриманні спільної дитини та проживає окремо в іншій країні. Вказане підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] . Однак, 19.05.2021 року, Октябрським районним судом міста Полтави було винесено рішення за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, справа №554/3144/2021. До примусового стягнення вказане рішення стягувачем не пред`являлось, за нашою усною домовленістю заявник сплачував аліменти в добровільному порядку на користь [PERSON] . Підставою для скасування вказаного рішення суду є факт проживання дитини разом з батьком і самостійного утримання дитини батьком. Наразі, не зважаючи на той факт, що заявник самостійно утримує дитину, він має грошові зобов`язання зі сплати аліментів на користь матері дитини, яка не проживає разом із сином. [PERSON] проживає разом із сином, самостійно займається його харчуванням, вихованням, навчанням, оздоровленням та утримує його. Крім того, заявник дає гроші дитині шляхом перерахування коштів на його особисту банківську карту юніора, витрачає кошти на харчування, оплату комунальних послуг, одяг для дитини та несе інші витрати, пов`язані із вихованням сина. 17 липня 2024 року заявник звернувся із заявою про надання відповідного висновку про встановлення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] , та перебування на самостійному вихованні та утриманні до Служби у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради. Заяву направлено по пошті. [PERSON] працює, має дохід, який дозволяє самостійно утримувати дитину, фінансової допомоги від матері дитини не потребує. Однак, скористатись пільгами та соціальними гарантіями, які законодавство надає одиноким батькам не може через відсутність відповідного статусу. Просив встановити факт проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] , та перебування на його самостійному вихованні та утриманні з дати звернення до суду. Ухвалою судді від 07.08.2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 24.09.2024 року на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради, згідно яких вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання та самостійного виховання неповнолітньої дитини вважають необгрунтованими, а заяву такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Заявник не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини матір [PERSON] умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Зокрема, в заяві не вказано коли саме [PERSON] виїхала за кордон, протягом якого строку заявник проживає із неповнолітнім сином вдвох, чи підтримує із матір`ю зв`язок неповнолітній [PERSON] , яку роль у вихованні [PERSON] станом на сьогодні здійснює [PERSON] . Згідно змісту заяви [PERSON] , засвідченої нотаріально в Республіці Польща, остання підтверджує факт неможливості здійснення нею «догляду» за неповнолітнім сином [PERSON] . Натомість догляд за неповнолітнім [PERSON] за усною домовленістю між батьками здійснює [PERSON] . Просимо суд звернути увагу на те, що поняття «догляд» та «виховання» батьками відносно дитини не є тотожними. Згідно визначення поняття «виховання» в українському педагогічному словнику [PERSON] - це процес цілеспрямованого, систематичного формування особистості, зумовлений законами суспільного розвитку, дією багатьох об`єктивних і суб`єктивних факторів. Факт проживання [PERSON] за кордоном не є свідченням того, що остання не здійснює виховання відносного свого сина [PERSON] або ухиляється від такого виховання, а лише констатує її неможливість доглядати за сином фізично. Натомість згідно заяви [PERSON] та додатків до неї оцінити вплив матері та ступінь її залученості у виховання та життя [PERSON] неможливо. Надані суду письмові докази лише свідчать про проживання неповнолітнього [PERSON] разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері [PERSON] від участі у вихованні дитини та її не участь в утриманні дитини. Жодних доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права заявника, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні соціальних пільг та гарантій заявником не надано, як і не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні зазначених ним у заяві питань за відсутності судового рішення. При цьому вважаємо, що факт самостійного виховання заявником дитини може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод [PERSON] і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом. Просили заяву [PERSON] про встановлення факту проживання та самостійного виховання неповнолітньої дитини - залишити без задоволення. Заявник та його представник у судовому засіданні вимоги заяви підтримали та просили задовольнити. Заявник додатково пояснив, що на даний час з нього на користь колишньої дружини стягуються аліменти на утримання сина, який проживає разом з батьком. Встановлення вказаного факту буде підставою для скасування цих аліментів. Також зазначив, що раніше колишня дружина приїздила із-за кордону, а з червня 2024 року отримала посвідчення на постійне місце проживання та більше не приїздить до України. Із сином проживають удвох із моменту розлучення - з 2021 року. До розлучення жили спільно із дружиною, але не вели спільне господарство. Мати інколи телефонує синові, але не частіше одного разу на тиждень. Він лікує сина, ходить на батьківські збори до школи, спілкується із класним керівником щодо успіхів сина, оплачує додаткові заняття, шкільні екскурсії. Разом із сином щотижня ходять у баню, люблять рибалити. Сина навчається дуже добре, має оцінки 10-12 балів по усіх предметах. Має із сином максимально близькі взаємовідносини. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона була головою ОСББ з жовтня 2022 року до жовтня 2023 року у будинку де проживає вона та [PERSON] . З того часу почала ближче спілкуватися із [PERSON] , оскільки він відгукується якщо потрібна будь-яка допомога у благоустрої будинку чи прибудинкової території. Залучає до цієї роботи і сина. Заявник проживає із сином. Він проводить із ним час, відвозить на гуртки та забирає. Знає, що колишня дружина [PERSON] на даний час перебуває за кордоном, де живе із іншим чоловіком. Вдома у [PERSON] не була. Про те, що він розлучений із дружиною дізналася від колишньої дружини [PERSON] , яка приходила до неї, як голови ОСББ, за довідкою. До цього [PERSON] бачила як вона водила сина у 1-2 клас, а потім разом їх бачила дуже рідко. Зараз [PERSON] і його сина [PERSON] бачить дуже часто. Дитина завжди охайна. Батько доглядає сина не гірше матері. [PERSON] вихований, ввічливий, дружелюбний, відкликається на прохання батька про допомогу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що заявника знає із 2008 року, знаходиться з ним у добрих стосунках, вони сусіди та завжди допомагають один-одному. Йому відомо, що на даний час [PERSON] розлучений із 2021 року, але це жодним чином не відображається на синові - він доглянутий та добре виглядає. [PERSON] проживає із сином [PERSON] , якому приблизно 15 років. [PERSON] самостійно виховує дитину, годує, забезпечує усім необхідним, піклується про нього. Жодного разу не бачив, щоб мати дитини з ним спілкувалася. Із [PERSON] підтримуємо також і дружні стосунки, його дружина також із ним спілкується. Його колишню дружину також знає, але більше спілкувався із [PERSON] . Думка про Інну склалася не хороша, оскільки, на його думку, не добре залишати дитину. Батько привив синові гарні звички. По дитині зовні видно, що у нього усе у порядку. Син компанійський, уміє підтримати бесіду та добрі стосунки з оточуючими, з ним можна пошуткувати. Часто бачу як заявник із сином десь їздять, разом гуляють. Суд, заслухавши заявника, представника заявника, представника зацікавленої особи та свідків, дослідивши письмові докази, які долучені до матеріалів справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 30.09.2006 року до 13.05.2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13.05.2023 року у справі №554/3143/21. Від шлюбу мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19.05.2021 року у справі №554/3144/2021, із [PERSON] на користь [PERSON] стягнено аліменти на утримання дитини [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з 06.04.2021 року до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] із моменту розлучення і до даного часу постійно проживає із сином [PERSON] , а мати дитини - [PERSON] на тривалий час відлучалася із дому (виїздила до іншої країни), а з початку повномаштабного вторгнення рф на територію України, виїхала на постійне місце проживання до Польщі. Вказане, окрім пояснень заявника, його представника, свідків, також підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] у якій вказано про те, що остання перебуває на території Республіки Польща та має зобов`язання знаходитися там постійно. У зв`язку з цим не має можливості доглядати за своїм неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , догляд за яким, за їх усною домовленістю, здійснює батько дитини - [PERSON] . Найближчим часом, а також після закінчення воєнних дій (правового режиму воєнного стану) на території України повертатися на постійне місце проживання наміру не має. Надала на підтвердження викладеного копію свого паспорта та повідомлення про надання номера PESEL. Факт наявності можливості у батька утримувати син підтверджено довідками про доходи [PERSON] , отриманими на посаді фахівця з документообігу Спільного підприємства «Полтавська газонафтова компанія» за 2023-2024 роки. На підтвердження витрат, які [PERSON] несе щодо утримання сина, надано роздруківки з його банківських карток АТ «Райфайзен Банк» та Перший Український Міжнародний банк за 2023-2024 роки та паспорт на придбання велосипеда [PERSON] та інших товарів. Факт спільного проживання [PERSON] із сином [PERSON] підтверджено у судовому засіданні свідками та письмовою заявою матері дитини - [PERSON] , а також підтверджується Об`єднання співвласників багатоповерхового будинку «Затишок» від 10.06.2024 року, відповідно до якої вони проживають за адресою: [ADDRESS] та не оспорювався ніким із учасників судового розгляду. У досудовому порядку вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини із батьком не видалося за можливе, оскільки на заяву [PERSON] від 17.07.2024 року до органу опіки і піклування, було надано відповіді про те, що діти у віці понад 14 років приймають рішення про своє місце проживання самостійно. Згідно письмової власноручно написаної заяви [PERSON] від 17.07.2024 року, підтверджено, що він на даний час проживає зі своїм батьком, який здійснює догляд за ним і піклується про нього. Просив визначити місцем його проживання разом із батьком. Відповідно до довідки із Резерв+, сформованої 31.07.2024 року, [PERSON] , [INFO] , має бронювання до 31.07.2025 року та вчасно уточнив свої дані - до 02.07.2024 року. За положеннями ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов?язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім?ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини. Згідно ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов?язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п?ятою цієї статті. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов?язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За змістом частини 1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов?язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім?я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім?ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті та смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або лають підстави вважати її загиблою віл певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно із на частиною 2 ст. 315 ЦІК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - ??факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з?ясувати мету встановлення; ??встановлення факту не пов?язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов?язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз?яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах: - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред?явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N? 320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі N? 161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі N? 569/7589/17. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів. зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов?язується із наступним вирішенням спору про право. Згідно зі ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Так, чинне законодавство не містить тлумачення поняття «одинока матір». Цю прогалину свого часу виправив Верховний Суд України, який у п. 9 Постанови Пленуму від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказав, що одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. За аналогією права, статус «одинокий батько» відповідає статусу «одинока матір». Касаційний адміністративний суд у судовому рішенні від 13.06.2018 року у справі №822/2446/17 вказав, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, однак вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. В свою чергу розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у позивача статусу «одинокий батько». Тому цей факт потребує встановлення за рішенням суду, на цій підставі заявник і звернувся до суду з цією заявою. Заявник [PERSON] просить встановити факт проживання неповнолітньої дитини з батьком та перебування на його самостійному вихованні та утриманні з метою вирішення у подальшому питання щодо скасування рішення суду щодо стягнення з нього аліментів на користь колишньої дружини на утримання дитини, яка проживає із батьком, можливості отримання пільг, які передбачені для батьків, які виховують та утримують дитину самостійно, без участі іншого із батьків. Виховання дітей або батьківство - процес заохочення та підтримки фізичного, емоційного, соціального та інтелектуального розвитку дитини від народження до дорослості; також комплекс прав, обов`язків та відповідальності в цьому питанні з точки зору законодавства. Батьківство/материнство стосується виховання дітей та не обмежується ексклюзивністюбіологічної спорідненості. У вітчизняній етиці вихованням також називають соціалізацію - процес та практика засвоєння дитино загальноприйнятих у суспільств норм поведінки (Матеріал з Вікіпедії - вільної енциклопедії). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] постійно проживає із своїм сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , самостійно його виховує (успішно займається його соціалізацією, фізичним, емоційним та інтелектуальним розвитком) та утримує, тому заява про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню із перелічених вище підстав. На підставі викладеного та

Outcome: approved