Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 3000 доларів США, з є еквівалентом 122279,70 грн. за курсом НБУ на дату звернення до суду, та 22000 грн., а також моральну шкоду у розмірі 40000 грн., та судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. Між сторонами 06.07.2023 було укладено договір позики згідно якого позивач передав, а відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 3000 (три тисячі доларів США), що є еквівалентом 122279,70 грн. за курсом НБУ станом на дату подання позову, які відповідач зобов`язався повернути у повному обсязі до 20.07.2023. Факт отримання коштів підтверджується розпискою, що власноручно написана та підписана позичальником. Крім цього, 19.07.2023 позивачем було додатково надано у борг відповідачу грошов кошти у розмірі 22000 грн. строком до 01.08.2023, що також підтверджується розпискою за підписом відповідача. У визначений термін відовідач грошові кошти позивачу не повернув, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач в суді підтримав вимоги позовної заяви, просив задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча був повідомлений про час, дату та місце його проведення у встановленому законом порядку. Причина неявки не відома, заяви про розгляд справи без його участі, відзиву на позов не подано. За вказаних вище обставин, відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши і дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Згідно ч.3\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається\~як\~на\~підставу\~своїх\~вимог\~або заперечень,\~крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як\~за\~зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з розписки від 06.07.2023 [PERSON] отримав у борг від [PERSON] кошти в сумі три тисячі доларів США та зобов`язався повернути до 20.07.2023. Як вбачається з розписки від 19.07.2023 [PERSON] отримав у борг від [PERSON] кошти в сумі двадцять дві тисячі гривень та зобов`язався повернути до 01.08.2023. У визначений у розписках строк, борг відповідачем повернуто не було. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві\~\~таку ж суму грошових коштів. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громодян. Крім того зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України). Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Оригінали боргових розписок знаходилися у позивача та були долучені ним до матеріалів справи. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що мається достатньо підстав для стягнення з відповідача на користь позивача визначену у розписці від 06.07.2023 суму боргу, що становить 3000 доларів США, що станом на дату звернення до суду є еквівалентом 122,279,70 грн., тому задовольняє позов в цій частині. Також наявні підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми бургу за розпискою від 19.07.2023 у розмірі 22000 грн, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У даному випадку позивач оцінює розмір моральних страждань у 40000 грн. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із вказаними нормами цивільного закону обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з положеннями ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Приписами ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (з наступними змінами і доповненнями), позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Клопотанням від 25.09.2024, представником позивача, на підтвердження моральної шкоди завданої неправомірними діями відповідача, долучено до матеріалів справи виписку з медичної карти стаціонарного хворого №7885 про перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні з 27.08.2024 по 30.08.2024 та докази витрат понесених на придбання ліків. Суд вважає вказані вище докази неналежними, оскільки, з наданого документу вбачається, що позивач перебував на лікуванні з 27.08.2024 по 30.08.2024, тоді як 16.07.2024 він звернувся до суду з позовом про стягнення боргу по розпискам та заявив вимогу про стягнення 40000 грн. моральної шкоди, не обґрунтувавши її та не надавши жодного належного та допустимого доказу на її підтвердження. Враховуючи вищезазначене, а також те, що сторонами при укладенні договорів позики 06.07.2023 та 19.07.2023 не було передбачено відшкодування відповідачем моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому такої шкоди, суд приходить до висновку про необґрунтованість цих позовних вимог та відмовляє у їх задоволенні. Як результат, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно положення\~ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого позивачем судового збору, пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Outcome: partial