Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

У серпні 2024 року позивач ТОВ «Веллфін» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого вказав, що 30.06.2021 року між позивачем та відповідачем укладено в електронній формі договір про споживчий кредит № 1605335. За умовами п. 1.1. вказаного договору позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 6000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позивальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Відповідно до п. 1.3 Договору встановлено, що позика надається строком на 30 днів. Позивачем в порядку п. 1.4 Договору на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 6000,00 грн, що підтверджується повідомленням від 21.06.2024 року № 361/06 ТОВ «Платежі Онлайн», яке надає ТОВ «Веллфін» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів. Разом з тим, відповідачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого у останньої утворилась заборгованість за договором про споживчий кредит зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів. Загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 21.06.2024 року становить 15000,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь, а також судовий збір. 06.08.2024 року відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними в справі матеріалами. Відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було, також до суду не надходило клопотань про слухання справи у порядку загального позовного провадження. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, знаходить позов підлягаючим до часткового задоволення з наступних підстав: Судом об`єктивно встановлено, що 30.06.2021 року між ТОВ «Веллфін» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 1605335. За умовами п. 1.1. вказаного договору позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 6000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позивальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 1.3. Договору про споживчий кредит встановлено, що позика надається строком на 30 (тридцять) днів та має бути повернута згідно Графіку розрахунків до 30.07.2021 року. Згідно п. 1.5.1 Договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: - 1,8 процента від суми позики, але не менше ніж 50 (п`ятдесят гривень) 00 копійок за перший день користування позикою; - 1,8 процентів від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 цього Договору. Відповідно до п. 7.2 Договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщено на сайті позикодавця. В порядку п. 1.2 Договір укладено в електронній формі шляхом ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що підтверджується електронним підписом (аналогом власноручного підпису) ds9634 позичальника у Договорі про споживчий кредит № 1605335 від 30.06.2021 року. Позивачем умови Договору були виконані в повному обсязі в порядку встановленому п. 1.4 Договору та перераховано на картковий рахунок відповідача сума позики в розмірі 6000,00 грн, що підтверджується інформаційною довідкою TOB «Платежі Онлайн» від 21.06.2024 року № 361/06, яке надає TOB «Веллфін» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів. Проте, відповідачем погашення грошових коштів за Договором від 30.06.2021 року здійснено не було, внаслідок чого у останньої перед позивачем утворилась заборгованість за вказаним Договором, яка згідно розрахунку, наданого позивачем становить 15000,00 грн, з яких 6000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 9000,00 грн - заборгованість за відсотками. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, у справі, що розглядається між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. Встановлено, що прийняті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором ТОВ «Веллфін» виконало своєчасно і повністю, надававши кредитні ресурси відповідачу в повному обсязі, тоді як відповідачем погашення заборгованість за Договором здійснено не було. Тому, суд визнає правомірною вимогу позивача про стягнення з відповідача наданого тіла кредиту за Договором про споживчий кредит № 1605335 від 30.06.2021 року у розмірі 6000,00 грн. Водночас, щодо розміру нарахованих позивачем відсотків за вказаним Договором, суд зазначає наступне. Як вже було встановлено судом раніше, строк позики за Договором (п. 1.3) складає 30 днів, позика має бути повернута згідно Графіку розрахунків до 30.07.2021 року. Разом з тим, у разі якщо позичальник не повернув суму позики у строк встановлений п. 1.3 Договору, нарахування процентів, встановлених п. 1.5.1 Договору, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення як плату за неправомірне користування чужими грошовими коштами (понадстрокове користування грошовими коштами), в pозумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України (проценти за понадстрокове користування позикою). При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів. При цьому, п. 1.5.1 Договору встановлено розмір основних процентів встановлюється протягом строку позики. Статтею 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, фактично Договором передбачене застосування регулятивної норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України при нарахуванні процентів як протягом строку позики, встановленого пунктом 1.3. Договору, так і після закінчення цього строку. В постанові від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 р. у справі № 912/1120/16 та уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)). Окрім цього, у сформульованих правових висновках Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). З врахуванням вищенаведених висновків ВП ВС слід констатувати, що з аналізу змісту даного Договору випливає, що ним передбачене нарахування процентів у період після закінчення строку кредитування не як міри відповідальності у певному розмірі, а фактично встановлено продовження нарахування процентів за користування кредитом у тому ж розмірі, що нараховувалися протягом встановленого Договором строку кредитування. Наведене дає підстави для висновку про те, що сторони Договору не встановили розмір процентів за понадстрокове (неправомірне) користування кредитом в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, з урахуванням вищенаведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду. Враховуючи все вищезазначене, суд вважає позов ТОВ «Веллфін» в частині нарахування відсотків після закінчення строку Договору, а саме після 30.07.2021 року, необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. Таким чином, беручи до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості за Договором № 1605335 від 30.06.2021 року, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6000,00 грн та суму заборгованості за відсотками, нараховану до 30.07.2021 року, що згідно наданих розрахунків становить 3240,00 грн, а разом до стягнення підлягає сума заборгованості у розмірі 9240,00 грн. При розподілі судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених позовних вимог. Позов заявлено з ціною 15000 грн та задоволено на суму 9240,00 грн, тобто на 61,6 % (9240,00х100:15000). Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 1865,24 грн (3028х61,6:100).

Outcome: partial