Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

У травні 2024 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач, батько) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідачка, мати) про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком за адресою: [ADDRESS] , встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народився син [PERSON] , [INFO] (далі також - дитина, син). 18.01.2023 судом ухвалене рішення про розірвання шлюбу сторін. У серпні 2021 р. сторони домовились, що дитина буде проживати з батьком на постійній основі у вищевказаній квартирі, яка належить позивачу на праві власності. Відповідачка лише зареєстрована у належній позивачу квартирі, проте у ній не проживає з серпня 2021 р. і не бере участі у вихованні та утриманні дитини. З вказаного часу матір жодного разу не бачилась з сином та не намагалась у будь-який спосіб спілкуватись з дитиною, у тому числі у телефонному режимі, жодних коштів на її утримання не надає. Позивач має достатній рівень доходу, забезпечив сину належні умови проживання та виховання, приділяє йому багато часу і за останні роки між ними склались теплі і дружні відносини. Подання цього позову зумовлене тим, що 23.05.2024 відповідачка повідомила про намір забрати дитину та виїхати з нею за кордон на постійне місце проживання в одну з країн Євросоюзу. Ухвалою судді від 06.06.2024 відкрито провадження у справі, залучено до участі у ній як третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (далі також - Служба у справах дітей та сім`ї), задоволено заяву позивача про виклик свідків та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 03.09.2024 судом проведено підготовче засідання, у якому відповідачка заявила про повне та безумовне визнання позову. На виконання завдань підготовчого провадження судом постановлено протокольну ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачкою позову, зобов`язано позивача забезпечити явку дитини до суду, залучено до участі у справі як третю особу [INFO] , закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні 01.10.2024. 05.09.2024 від Служби у справах дітей та сім`ї надійшов висновок Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до якого орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали пославшись на наведені у позовній заяві обставини та обґрунтування, а відповідачка заявила про визнання позову. Представник третьої особи підтримала висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком. [INFO] про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, проте свого представника до суду не направив, правом на подання пояснень щодо позову не скористався. Заслухавши учасників справи і дитину, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.01.2023 шлюб сторін розірвано. Місце проживання позивача зареєстроване у с. Бикові Житомирського району Житомирської області, проте фактично він разом із сином проживає у м. Києві у належній йому на праві власності квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Зазначена адреса є зареєстрованим місцем проживання відповідачки, а доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання дитини суду не надано. Відповідно до пояснень сторін їх шлюбно-сімейні відносини та спільне проживання припинені з серпня 2021 р., при цьому вони дійшли згоди щодо місця проживання дитини з батьком. За даними акту обстеження умов проживання дитини, який було складено спеціалістом відділу з питань вирішення сімейних спорів щодо дітей Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в рамках процедури підготовки передбаченого законом письмового висновку щодо розв`язання спору, батько з сином проживають без реєстрації за вищевказаною адресою, де для дитини створені належні умови проживання та розвитку. Дитина навчається у третьому класі ліцею № 303 суспільно-природничого профілю м. Києва. Медичне обслуговування дитини здійснюється лікарем-педіатром Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Дарницького району міста Києва» згідно з декларацією, укладеною позивачем у 2018 р. На підтвердження наявності доходу та спроможності утримувати дитину позивач надав засвідчену лише своїм підписом довідку, згідно з якою він працює в ТОВ «Аграрі» на посаді директора та його сукупний дохід за період з листопада 2023 р. по квітень 2024 р. склав 170 000 грн. За своєю суттю спірні правовідносини є сімейними відносинами, які регулюються Сімейним кодексом України (далі - СК України) та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до положень статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права та інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: встановлення правовідношення; примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; припинення правовідношення, а також його анулювання; припинення дій, які порушують сімейні права; відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; зміна правовідношення; визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Статтею 19 ЦПК України визначено, що справи, що виникають, зокрема з сімейних правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). За приписами частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З огляду на зазначене можна дійти висновку, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес, при цьому за змістом принципів змагальності (стаття 12, 81 ЦПК України) та диспозитивності (стаття 13 ЦПК України) саме позивач повинен обґрунтувати та довести факт порушення або оспорення суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Правовідносини батьків щодо визначення місця проживання дитини врегульовані статтею 160 СК України, частина перша якої визначає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 цього Кодексу передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного заробітку, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З пояснень сторін убачається, що після припинення між сторонами шлюбно-сімейних відносин місце проживання малолітньої дитини сторін за їх згодою було визначено з батьком. За змістом позовної заяви спір щодо місця проживання дитини виник між сторонами у травні 2024 р., коли відповідачка заявила про намір забрати дитину та виїхати з нею закордон на постійне проживання. Водночас жодних доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надано, відповідачка також не посилалась на те, що будь-коли оспорювала місце проживання дитини чи вчиняла дії, спрямовані на його зміну, а окремі висловлювання відповідачки в судовому засіданні, наприклад: «хочу, щоб він (син) жив з ним (батьком)», «сину з батьком краще», та факт безумовного визнання нею позову ще на стадії підготовчого провадження дає достатні підстави для висновку про відсутність між сторонами спору про місце проживання дитини. Більше того, судом установлено недостовірність наведених у позовній заяві обставин ухилення матері від виконання своїх обов`язків, про що свідчать результати ініційованої судом процедури заслуховування думки дитини, проведеної на виконання вимог статті 171 СК України. Так, відповідно до пояснень сина сторін він дійсно проживає з батьком, проте регулярно спілкується з матір`ю як у телефонному режимі (через Вайбер), так і бачиться з нею особисто у вихідні дні. Своє небажання проживати з матір`ю хлопчик пояснив тим, що мати готує несмачну їжу і примушує його її їсти. Наведені пояснення дитини спростовують доводи позову про те, що моменту припинення спільного проживання відповідачка жодного разу не бачилась з сином та не намагалась у будь-який спосіб спілкуватись з ним. Отже за ураховуючи, що позивач не довів наявність між сторонами спору щодо місця проживання дитини, тобто обставину, з якою матеріальний та процесуальний закон пов`язує вирішення цього питання в судовому порядку, та увів суд в оману щодо фактичних обставин справи, вимоги позову про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком суд вважає необґрунтованими і недоведеними та відмовляє у їх задоволенні. Вирішуючи вимоги позову про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів. Відповідно до положень статей 150, 151, 152, 155 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За нормою статті 141 цього Кодексу мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Стаття 164 СК України визначає підстави, при існуванні яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, серед яких законодавець передбачив таку підставу як ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини. Право на утримання є одним із основних прав дитини, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (стаття 51 Конституції України). Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України). Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже за змістом наведених законодавчих положень ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є обставинами, які належать до предмету доказування у справах про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків не відповідає визначеним сімейним законодавством способам захисту та само по собі не призводить до ефективного захисту сімейних прав та інтересів, на захист яких подано цей позов. З огляду на викладене, правові підстави для задоволення позову у цій частині вимог також відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed