Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй на праві власності спадкове майно у виді земельної ділянки, площею 2,0000 га., цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3221884400:08:198:0208, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська територіальна громада (раніше Литвинівська сільська рада), що належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 452523, виданого 10.12.2012 року на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 09.11.2009 року № 1999. За життя [PERSON] заповіту не склала, єдиним спадкоємцем першої черги є позивач [PERSON] . Останні 5 років життя [PERSON] , [PERSON] постійно проживала разом з нею за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] постійно доглядала за [PERSON] , оскільки остання була інвалідом війни ІІ групи, потребувала постійного стороннього догляду та не могла обійтися без сторонньої допомоги. 02.05.2024 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Шостак О.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті [PERSON] . Постановою нотаріуса від 02.05.2024 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки пропущений шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини та відсутні докази про постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою. Оскільки [PERSON] на момент смерті [PERSON] постійно проживала разом з нею за однією адресою, інші спадкоємці за законом та за заповітом відсутні, то [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину. Однак в нотаріальному порядку [PERSON] позбавлена можливості реалізувати свої спадкові справа через відсутність доказів постійного проживання разом з спадкодавцем. У зв`язку з цим [PERSON] просила визнати за нею у порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] право власності на вищезазначену земельну ділянку. Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 06.06.2024 року провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. Ухвалою суду від 03.07.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у порядку загального позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Ковальчук Д.І. з`явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення сторона позивача не заперечувала. У судове засідання представник відповідача - Димерської селищної ради не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце його проведення шляхом доставлення судової повістки про виклик до суду в електронний кабінет Димерської селищної ради, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками з автоматизованої системи документообігу суду. Про причини неявки представник відповідача не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву, від сторони відповідача не надходило. Таким чином, Димерська селищна рада була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності сторони відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вищевикладеного, оскільки представник Димерської селищної ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Розглянувши матеріали позовної заяви, вислухавши позивача, попитавши в судовому засіданні свідків по справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини: і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. ст. 319-321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Місцем проживання фізичної особи згідно з частинами першою, другою та шостою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом (Постанова КЦС ВС від 26.04.2023 року у справі № 204/1052/20). Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17. У постанові КЦС ВС від 01.07.2020 року у справі № 222/1109/17 було зроблено висновок, що при вирішенні питання, чи прийняв спадкоємець спадщину в порядку, визначеному частиною третьою статті 1268 ЦК України (шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті), місце реєстрації спадкодавця не має вирішального значення, якщо буде встановлено факт фактичного постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем. Під час судового розгляду у своїх показаннях [PERSON] зазначила, що її мати - [PERSON] народилася на території колишнього СРСР, була жителькою блокадного [PERSON] . У 1943 році під час Другої світової війни [PERSON] отримала поранення у голову, внаслідок якого у неї на деякий час відмовили ноги. [PERSON] втратила можливість самостійно піклуватися про себе, потребувала сторонньої допомоги, тривалий час проходила лікування, реабілітацію, однак отримане поранення давало ознаки протягом всього життя. У 1986 році [PERSON] переїхала в Україну до м. Вишгород Київської області. У м. Вишгород Київської області [PERSON] проживала у квартирі [ADDRESS] протягом всього часу з моменту переїзду. У 1992 році [PERSON] разом зі своїми дітьми - [PERSON] , 1980 року народження, та [PERSON] , 1986 року народження, переїхали до [PERSON] , почали проживати разом з нею. На той момент [PERSON] була пенсіонеркою, мала поганий стан здоров`я (хворіла на гіпертонію, ішемічну хворобу серця) та самопочуття, потребувала стороннього піклування та допомоги. У зв`язку з цим [PERSON] доглядала за [PERSON] , прибирала в квартирі, купувала продукти харчування та готувала їсти, надавала іншу необхідну допомогу та піклування. У 1996 році [PERSON] придбала свою квартиру у [ADDRESS] , куди переїхала разом з дітьми та чоловіком. У подальшому, приблизно через 15 років, вони продали вказану квартиру та придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . З того моменту [PERSON] жила періодично то в одній квартирі, то в іншій, оскільки її чоловік був моряком, то коли він відправлявся у плавання [PERSON] постійно проживала разом з [PERSON] у її квартирі, займалася її доглядом та піклувалася про неї, а коли чоловік [PERSON] повертався з плавання, то вона проживала разом з ним та дітьми у своїй квартирі, але кожного дня відвідувала матір, оскільки та потребувала щоденного стороннього догляду. В останні роки життя стан здоров`я [PERSON] суттєво погіршився, вона почала часто хворіти, почалися проблеми з серцем та нирками, вона майже не виходила на вулицю, весь час була вдома, оскільки в неї дуже боліли ноги. У зв`язку з цим [PERSON] весь цей час проживала разом з [PERSON] , доглядала за нею, піклувалася про її здоров`я, готувала їсти, прибиралася вдома, купувала необхідні речі та продукти додому тощо. [INFO] [PERSON] померла. Похованням [PERSON] займалася [PERSON] . За життя [PERSON] заповіту не склала, інших спадкоємців за законом після її смерті, крім [PERSON] , немає. У 2024 році [PERSON] дізналася про існування державного акту про право власності [PERSON] на земельну ділянку, у зв`язку з чим звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, мотивувавши це тим, що [PERSON] пропустила строк подання заяви про прийняття спадщини і при цьому не надала докази постійного проживання разом з [PERSON] на момент її смерті. Оскільки [PERSON] на момент смерті матері [PERSON] постійно проживала разом з нею за однією адресою, інші спадкоємці за законом та за заповітом відсутні, то позивач [PERSON] прохала суд визнати за нею у порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] право власності на вищезазначену земельну ділянку. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , зазначила, що особисто знайома з [PERSON] , приходиться їй свахою, оскільки її син [PERSON] одружився з донькою [PERSON] - [PERSON] . Крім того, свідок [PERSON] зазначила, що була особисто знайома з [PERSON] , часто приходила до неї у гості. [PERSON] підтвердила, що [PERSON] останні роки життя [PERSON] , постійно проживала з нею за адресою: [ADDRESS] , оскільки остання постійно хворіла, потребувала стороннього догляду та опіки. Разом з ними за даною адресою більше ніхто не проживав. [PERSON] постійно доглядала за [PERSON] , піклувалася про неї та доглядала. Після смерті [PERSON] займалася похованням [PERSON] . На додаток до цього, свідок [PERSON] підтвердила, що у [PERSON] відсутні інші діти, крім [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , зазначила, що з 15.02.1983 року і по 04.09.2018 року вона проживала за адресою: [ADDRESS] та була сусідкою [PERSON] . Свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] , останні роки життя [PERSON] постійно проживали разом за адресою [ADDRESS] . Крім них, більше ніхто у цій квартирі не проживав, інколи приходили діти [PERSON] , тобто онуки [PERSON] . [PERSON] мала добрі стосунки як з [PERSON] , так і з [PERSON] , часто ходила до них у гості. [PERSON] підтвердила, що [PERSON] мала поганий стан здоров`я, часто хворіла, майже не виходила з кватири. [PERSON] постійно доглядала за [PERSON] , піклувалася про неї, готувала їсти, прибирала у квартирі, купувала все необхідне, та постійно займалась її лікуванням. Перед смертю [PERSON] [PERSON] постійно проживала разом з нею, а після смерті займалася її похованням. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.06.1956 року (а.с. 10) судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 519. Батьками у свідоцтві про народження зазначаються [PERSON] та [PERSON] . З свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 02.02.1980 року (а.с. 46) судом встановлено, що 02.02.1980 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 119. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] була рідною донькою [PERSON] З Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 452523 (а.с. 4, 63), з витягу з Державного земельного кадастру (а.с. 18-28) судом встановлено, що за життя [PERSON] набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3221884400:08:198:0208, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Димерської територіальної громади (раніше Литвинівська сільська рада) Вишгородського району Київської області. З посвідчення серії [NUMBER] від 03.08.2004 року (а.с. 31), довідки МСЕК серії КИО-1 № 150201 (а.с. 32) судом встановлено, що [PERSON] мала довічну ІІ групу інвалідності. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.11.2014 року (а.с. 9) судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , у віці 83 роки, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області складено відповідний актовий запис № 281. З акту обстеження матеріально-побутових умов поживання від 23.05.2024 року (а.с. 29), складеного депутатом Вишгородської міської ради Корнійчуком Д. у присутності свідків, зокрема, свідка [PERSON] , та свідка [PERSON] , судом встановлено, що позивач [PERSON] постійно проживала разом з [PERSON] на момент смерті останньої за адресою: [ADDRESS] . З довідки КП «Благоустрій-Вишгород» ВМР № 18 від 27.05.2024 року (а.с. 30) судом підтверджено, що [PERSON] здійснила захоронення на Вишгородському міському кладовищі [PERSON] за власний рахунок. За результатами дослідження копії спадкової справи № 22/2024, заведеної до майна померлої [PERSON] (а.с. 51-66), судом встановлено, що за життя [PERSON] заповітів не складала, спадкових договорів не укладала, інші спадкоємці за законом, крім позивача [PERSON] , відсутні. У склад спадщини [PERSON] входить земельна ділянка площею 2,0000 га., цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3221884400:08:198:0208, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська територіальна громада (раніше Литвинівська сільська рада). З Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостака О.А. від 02.05.2024 року (а.с. 66) судом встановлено, що [PERSON] позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права у нотаріальному порядку у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю доказів її постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] на момент її смерті. Відповідно до Листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року - необґрунтованою є практика місцевих судів щодо визнання поважності причин пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини фактичним користуванням і володінням майном спадкодавця або ж проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на момент смерті останнього свідчить про прийняття спадкоємцем спадщини та виключає необхідність встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. За результатами повного, всебічного дослідження доказів по справі, суд вважає доведеним, що [INFO] внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла належна їй за життя на праві приватної власності земельна ділянка з кадастровим номером 3221884400:08:198:0208. За життя [PERSON] заповіту складено не було, у зв`язку з чим спадкування здійснювалося за законом. Єдиними спадкоємцями першої черги у порядку спадкування за законом є донька померлої - позивач [PERSON] . На момент смерті [PERSON] за однією адресою з нею постійно проживала [PERSON] . Будь-яких інших спадкоємців, які б зверталися з заявою про прийняття спадщини та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, немає. З урахуванням вищевикладеного, суд також приходить до висновку, що єдиним спадкоємцем першої черги у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] є [PERSON] , яка прийняла спадщину відповідно до приписів ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Однак належним чином реалізувати свої спадкові справа у нотаріальному порядку [PERSON] позбавлена можливості, у зв`язку з чим є потреба в судовому захисті її прав. На підставі вкладеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи відсутність клопотань про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність залишення понесених судових витрат за сторонами справи. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved