Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

10.01.2024 до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку, надійшла вказана вище позовна заява, у якій позивач просить визнати за нею право власності на частину земельної ділянки площею 0,0750 га, кадастровий номер 3221887801:03:083:0001, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.08.2002. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 26.08.2011 по справі №2-978/2011 шлюб між ними було розірвано. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №786174 земельна ділянка площею 0,0750 га, кадастровий номер 3221887801:03:083:0001, розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку належить на праві власності відповідачу на підставі договору дарування земельної ділянки від 02.10.2003 №8587. Згідно довідки Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 10.05.2019 №450 вказана вище земельна ділянка фактично знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зміни відбулися, у зв`язку з упорядкуванням адресного господарства. Разом з тим, за час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за спільні подружні кошти, спільною працею та для потреб сім`ї ними здійснено будівництво садового будинку, загальною площею 109,4 кв.м., житловою площею 62,0 кв.м., готовністю 99,3 %, що знаходиться по [ADDRESS] . Вказані обставини встановлені заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25.03.2023 по справі № 363/913/21, у якій брали участь ті самі сторони. Також, вказаним рішенням суду, яке набуло законної сили 25.04.2023, визнано об`єкт незавершеного будівництва недобудованого житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , процент готовності якого складає 99,3%, зведений за час шлюбу між сторонами, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнано за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного недобудованого будинку. Позивач вказує, що на земельній ділянці, належній відповідачу, знаходиться недобудований жилий будинок, право власності на який належить обом сторонам по частці, а відсутність зареєстрованих прав на землю за позивачем, перешкоджає їй у належному користуванні та обслуговуванні належним їй на праві спільної часткової власності будинком. Позивач, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 24.04.2019 у справі №2-3392/11, вважає, що існує необхідність щодо визнання за нею також і прав на частину земельної ділянки, на якій розташований недобудований будинок, право власності та частину якого визнано за нею. Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 26.03.2024 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, призначеного на 15:00 02.05.2024, про що повідомлено сторін. На стадії підготовчого провадження брали участь: позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Гуревич М.Г. (в режимі відеоконференції). Відповідач, у судові засідання призначені 02.05.2024 та 26.06.2024 не з`явився, судові повістки про виклик до суду у призначені судові засідання, копію ухвали суду про відкриття провадження, а також копію позовної заяви, надіслані йому на адресу зареєстрованого місця проживання, адресатом отримано 26.04.2024 та 24.05.2024, поважності причин неявки суду не повідомив, а також у встановлений судом строк, у відповідності до статей 174, 178 ЦПК України, не скористався правом надати відзив на позовну заяву. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області суду від 26.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду на 03.09.2024 о 10:00. У судові засідання, призначені на 03.09.224 та 02.10.2024 з`явилася позивач та у режимі відеоконференції, взяв участь її представник. Відповідач у вказані судові засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом надсилання судової повістки про виклик до суду на адресу зареєстрованого місця проживання, а також шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади, відповідно до вимог частини одинадцятої статті 128 ЦПК України. Вирішуючи питання про можливість розгляд у справи у відсутності відповідача, який належним чином повідомлений про перебування у провадженні суду справи, оскільки копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позову з додатками отримав, проте до суду не з`явився, розглядом справи не цікавився, суд врахував думку сторони позивача, яка вважала за можливе розглянути справу та не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення, а також положення статті 223 ЦПК України. Враховуючи наявність умов, визначених у частині першій статті 280 ЦПК України, суд ухвалив: провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Під час розгляду справи позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові та просили позов задовольнити. Позивач зазначила, що має право на частину земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, який вони з чоловіком будували за час шлюбу та у якому їй належить частина. Пояснила, що земельну ділянку, власником якої є відповідач, було ним отримано в дар під час перебування їх у шлюбі та для будівництва будинку для їхньої сім`ї. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що власником спірної земельної ділянки, кадастровий номер 3221887801:03:083:0001, площею 0,0750 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка, у зв`язку з упорядкуванням адресного господарства, фактично знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 02.10.2003 № 8587 (а.с.14,15,16). Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки загальною площею 0,2215 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221887801:03:083:0001, ринкова вартість на дату 18.11.2023, становить 140000 гривень, що у розрахунку на один квадратний метр земельної ділянки становить 186,67 гривень (а.с.23-62). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23.03.2023 у справі №363/913/21 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Петрівська об`єднана територіальна громада Вишгородського району Київської області про визнання права власності на частину будинку. Визнано об`єкт незавершеного будівництва недобудованого житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , процент готовності якого складає 99,3%, зведений за час шлюбу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного недобудованого будинку. Вказане рішення суду набрало законної сили 25.04.2023 (а.с.17-22). Як встановлено судом під час розгляду справи №363/913/21 та про це зазначено у судовому рішенні: [PERSON] та [PERSON] з 10.08.2022 перебували у зареєстрованому шлюбі; за час шлюбу у них народилися діти: 23.03.2003 [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] [PERSON] , у свідоцтвах про народження дітей сторони записані їх батьками; рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 26.08.2011 по справі № 2-978/2011 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] ; земельна ділянка площею 0,0750 га, кадастровий номер 32 218 878 01 03 083 0001, розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 02.10.2003 № 8587; рішення виконавчого комітету Старопетрівської сільської ради від 26.05.2005 №39, [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку з господарчими спорудами в [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0750 га, що належить йому на праві приватної власності; за адресою: [ADDRESS] , проживають, але не зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; у зв`язку з упорядкуванням адресного господарства, земельна ділянка з кадастровим номером 3221887801:03:083:0001, площею 0,0750 га, фактично знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно із частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Так, як встановлено судом, на підставі договору дарування від 02.10.2003 відповідач є власником спірної земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку. На вказаній земельній ділянці позивачем і відповідачем, перебуваючи у шлюбі, здійснено будівництво житловий будинок та рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано об`єкт незавершеного будівництва недобудованого житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , процент готовності якого складає 99,3%, зведений за час шлюбу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного недобудованого будинку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пленумом Верховного Суду України у пункті18-2 постанови від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції від 19.03.2010), роз`яснено, якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12.07.2023 у справі №352/1506/21. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, який міститься у матеріалах справи, та який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в пункті 27 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відповідач, отримавши позов, не спростував доводів позивача. З огляду на викладене, врахувавши наявність у позивача права власності на частину недобудованого будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,0750 га, кадастровий номер 3221887801:03:083:0001, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на частку вказаної земельної ділянки. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, позивач, звертаючись до суду з позовом, сплатила судовий збір у розмірі 1400,00 грн (а.с.63). Оскільки позов [PERSON] задоволено у повному обсязі, суд вважає, що відповідно до статті 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1400,00 гривень.

Outcome: approved