Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] 11.10.2021 звернулися до суду з позовом до [PERSON] , в якому просили визнати недійсним заповіт [PERSON] , складений на користь відповідача, посвідчений 17.01.2018 секретарем виконавчого комітету Мальцівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області Блощинською Л.О. та зареєстрований у реєстрі за №1. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначили, що вони є доньками [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Відповідач [PERSON] , є сином померлого та, відповідно, їх рідним братом. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме будинок з господарчими спорудами, який розташований в с.Мальці (Чапаєвка) Козельщинського району Полтавської області, та земельна ділянка (пай), розташований на території Мальцівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області. Правовстановлюючі документи на вказане майно у них відсутні, оскільки документи знаходяться у відповідача. У встановлений законом шестимісячний строк позивачки та відповідач звернулися до Козельщинської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Надалі, 09.09.2021 позивачки звернулися до нотаріуса із заявами про видачу їм свідоцтв про право на спадщину за законом, однак їм було відмовлено, оскільки їх батько [PERSON] 17.01.2018 склав заповіт, яким заповів все належне йому майно відповідачу [PERSON] . Позивачки вважають даний заповіт недійсним, оскільки він не відповідав волевиявленню їх батька з наступних підстав. Так, [PERSON] до дня складання заповіту проживав у власному будинку, який розташований в с.Мальці (Чапаєвка) Козельщинського району Полтавської області. За життя батько постійно скаржився як позивачкам, так і іншим особам, що відповідач погрожував йому фізичною розправою, неодноразово бив, ламав ребра, силоміць забирав пенсію та кошти за оренду паю. Також відповідач вимагав, щоб батько склав заповіт на його користь, однак той завжди відмовлявся. Коли позивачки намагалися захистити батька від відповідача та надати йому медичну допомогу, то відповідач і до них неодноразово застосовував фізичну силу та не давав їм спілкуватися з батьком, щоб одному отримати спадок. Так, 03.08.2016, з метою догляду за батьком, позивачка [PERSON] приїхала до нього в гості, привезла ліки та продукти, однак відповідач влаштував сварку, наніс їй тілесні ушкодження, у зв`язку з чим вона звернулася до поліції, а потім лікувалася в лікарні. Батько сторін після смерті дружини у 2012 році став зловживати спиртними напоями і його здоров`я стало різко погіршуватися, він потребував лікування, однак відповідач за ним не доглядав, а коли приїздили позивачки, щоб погодувати батька та надати йому медичну допомогу, виганяв їх. Відповідач постійно ставив батькові умову, що не відвезе його до лікарні, поки той не складе заповіт на його користь. Так, заповіт було складено під примусом відповідача 17.01.2018, а наступного дня відповідач привіз батька до Кобеляцької районної лікарні, де він лікувався в період з 18.01.2018 до 24.01.2018 у терапевтичному відділенні, а з 24.01.2018 до 05.04.2018 у паліативному відділенні цієї ж лікарні. В квітні 2018 року, за наполяганням відповідача, батько був направлений на лікування до Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім.Мальцева, оскільки відповідач відмовився забрати батька та здійснювати за ним догляд. Після складання заповіту відповідач взагалі не цікавився життям батька та не брав участі у догляді за ним та лікуванні, тому в серпні 2018 року позивачка [PERSON] з Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні забрала батька до себе. В епікризах з історії хвороби їх батька вказано, що [PERSON] не мав коштів на лікування та одягу, його будинок не опалюється, потребує сторонньої допомоги, син, який є його опікуном, до батька не з`являється. Також зазначено, що пацієнту проводилися консультації психіатра, у нього є такі психічні розлади як органічний галюциноз, деменція помірно вираженого ступеню з порушенням поведінки. За вказаних підстав позивачки вважають, що батько не міг усвідомлено і добровільно скласти заповіт на ім`я відповідача через свій хворобливий стан та через те, що не підтримував із сином нормальних стосунків, неодноразово повідомляв, що не мав наміру складати заповіт взагалі, а тому заповіт від 17.01.2018 був складений не за його волею. Позивачки вважають, що вказаний заповіт має бути визнаний недійсним та скасований, оскільки волевиявлення їх батька не було вільним та не відповідально його волі через його хворобливий психічний стан та залежність від відповідача, а тому вони вимушені звернутися до суду з даним позовом. Позивачки та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Позивачки додатково зазначили, що вони, їх батько та відповідач проживали в різних селах, на час підписання заповіту батько проживав один, і вони, і їх брат інколи навідувались до батька, однак брат не дозволяв їм цього робити, а сам за батьком не доглядав взагалі. Рік перед смертю та на час смерті їх батько проживав разом з онуком, сином позивачки [PERSON] , який здійснював за ним догляд. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Також пояснив, що померлий [PERSON] за 2 роки до смерті в січні 2018 року склав заповіт у Мальцівській сільській раді. Волевиявлення [PERSON] на момент підписання заповіту було вільним, він був здоровим, адекватним, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Пізніше він дійсно лікувався у паліативному відділенні, а потім у психіатричній лікарні, однак саме на час посвідчення заповіту відсутні обставини, які б давали підстави вважати, що він не міг його підписати. Медичних документів, які б свідчили про психічні розлади [PERSON] на той час, немає, а тому вважає позов безпідставним, а заповіт дійсним та таким, що відповідав волі заповідача. У відповідача з батьком були добрі відносини, вони ні на момент посвідчення заповіту, на час його смерті разом не проживали, однак тісно спілкувалися, син як міг допомагав батькові. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву про розгляд справи без його участі, думку щодо позовних вимог не висловив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працює старостою в селах Мальці та [PERSON] . Він особисто бачив, як 17.01.2018 відповідач привіз свого батька [PERSON] на мотоциклі в сільську раду. Вони зайшли у вестибюль, [PERSON] йшов сам, лише спирався на руку сина, виглядав охайно. [PERSON] особисто з ним привітався, а його син спитав де кабінет секретаря сільської ради, і з їх слів він зрозумів, що [PERSON] прийшов оформлювати заповіт. Він показав де знаходиться кабінет, вони туди зайшли, як вони вийшли не бачив, в кабінеті секретаря в цей час присутній не був, секретар сільської ради після цього нічого йому не розповідала. Відчуття, що це відбувалося під примусом, не було. Задовго до цієї події він приходив додому до [PERSON] , умови його проживання були нормальні. [PERSON] дійсно зловживав спиртними напоями, ходив по селу п`яний, в неохайному вигляді, однак на зауваження завжди говорив, що перевдягнеться, одяг у нього є, був адекватний, знав всіх людей, їх імена та прізвища. За місяць до складення заповіту він також був у нього вдома, умови його проживання були задовільні, не гірше ніж у інших людей, в будинку не було холодно. Син до нього періодично приїжджав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що на час посвідчення спірного заповіту вона працювала секретарем Мальцівської сільської ради. В січні 2018 року відповідач привіз до неї свого батька [PERSON] для складання заповіту. На момент його складення [PERSON] був адекватний, розумів значення своїх дій, в кабінет допоміг йому зайти син, підтримуючи, однак одразу він вийшов. [PERSON] пересувався сам, без палички, виглядав охайно, запаху алкоголю не відчувалося. Щодо стану його здоров`я у неї жодних питань не виникало, він чітко висловлювався. [PERSON] сам підписав заповіт, вона роз`яснила, що він має право цей заповіт скасувати та скласти новий, а оскільки він погано чув, то вона йому декілька разів зачитувала заповіт, він все зрозумів. Враження, що це було під примусом, не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з січня 2018 року вона працювала терапевтом у паліативному відділенні Кобеляцької ЦРЛ. За сплином часу вона не пам`ятає [PERSON] та обставин його лікування, однак згідно із записами з його історії хвороби вона його прийняла як хворого у паліативне відділення 18.01.2018. [PERSON] скаржився на загальну слабкість, свербіж шкіри ніг. Згідно із записами його стан був відносно задовільний, був при пам`яті. Оскільки він був практично лежачий, то проблем у відділенні не створював, проходив звичайну терапію по протоколу для його віку. Однак 21.02.2018 він став агресивним, перестав виконувати вимоги медичного персоналу, тому медична сестра їй про це доповіла. Для консультації був викликаний психіатр [PERSON] .. Відповідно до записів перший огляд психіатра був 21.02.2018, після огляду нею встановлений діагноз: церебральний атеросклероз 3 ступеню, енцефалопатит 2-3 ст з деменційним синдромом. Після цього свідок лікувала його як терапевт, а психіатр проводила лікування по своїй спеціалізації. Вдень він [PERSON] вів себе адекватно, а у вечірній та нічний години у нього прокидалася агресія, неадекватна поведінка. В паліативному відділені він лікувався з 18.01.2018 до 04.04.2018. По терапевтичному профілю у нього були скарги тільки на загальну слабкість, більше скарг не було. Під час виписки, з урахуванням лікування невропатологом та психіатром, у нього був діагноз: церебральний атеросклероз 3 ступеню з ускладненнями, дисциркуляторний енцефалопатит 3 ступеню з деменційним синдромом, порушення поведінки, правостороння пахова грижа. Психіатр також направила його на консультацію та лікування в психіатричну лікарню. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює лікарем психіатром в Кобеляцькій міській лікарні. Згідно із записами в медичних документах, вперше [PERSON] вона дивилася 21.02.2018, її викликали у відділення у зв`язку з тим, що він поводив себе неадекватно. З ним було важко говорити, оскільки у нього було зниження слуху, а також він мав слабку пам`ять. Після огляду вона встановила попередній діагноз: церебральний атеросклероз, деменційний синдром з порушенням поведінки, та призначила йому лікування, а саме приймання антипсихотику, який часто вони застосовують для людей похилого віку, тоді у них стає більш краща поведінка. Наступного разу її викликали 06.03.2018, стан [PERSON] став набагато гірше, він мав слухові та зорові обманні сприйняття. Вона змінила діагноз та лікування. Призначила інший антипсихотик, який повинен був прибрати обманні сприйняття. Але 22.03.2018 її знову до нього викликали та повідомили, що ліки не допомогли, він все одно був неадекватний, плутався, говорив невпопад, збуджений. Після огляду діагнозу вона не змінила, але призначила інше лікування. Однак 26.03.2018 вони знову прибула за викликом, стан [PERSON] не змінився, лікування не допомогло, він взагалі перестав спати, тому вона змінила лікування. Через деякий час прийшов син [PERSON] та попросив дати направлення на консультацію в Полтавську обласну психоневрологічну поліклініку. Останній раз вона оглядала [PERSON] 04.04.2018, галюцинацій вже не було, однак пам`ять та інтелект були знижені, він був безпорадний. Тоді вона видала направлення та змінила діагноз на: деменція помірного вираженого ступеню з порушенням поведінки. Тобто, за час лікування його стан погіршився, якщо спочатку у нього був діагноз просто як для людини похилого віку, то в кінці лікування з`явилися галюцинації, він став безпорадний, потребував постійного догляду, неадекватно себе поводив. На обліку у неї, як лікаря психіатра, [PERSON] ніколи не був та не звертався. Зазначила, що стрімке погіршення стану його здоров`я не могло відбутися раптово. Заслухавши пояснення позивачів, представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивачки [PERSON] та [PERSON] є доньками [PERSON] , [INFO] , а відповідач [PERSON] є його сином. Секретарем Мальцівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області [PERSON] 17.01.2018 посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №1 заповіт [PERSON] , [INFO] , яким останній на випадок своєї смерті заповів сину [PERSON] всі свої права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати в майбутньому, та все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом він матиме право. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в с.Мальці Козельщинського району Полтавської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 24.09.2021 повторно. Згідно з довідкою, виданою 09.10.2020 за №354 виконавчим комітетом Мальцівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області, померлий [PERSON] до дня своєї смерті був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] 13.10.2020 заведена спадкова справа №263/2020, заяви про прийняття спадщини надійшли від відповідача [PERSON] та позивачів [PERSON] і [PERSON] . Надалі, 09.09.2021 позивачками нотаріусу подана заява про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , однак постановою нотаріуса від 09.09.2021 їм відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії у зв`язку з наявністю чинного заповіту померлого на все спадкове майно, який вчинено на користь іншої особи [PERSON] , та який позбавляє права на спадкування усіх спадкоємців за законом. Звертаючись до суду з позовом, позивачки посилалися на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За змістом ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до визначення, яке міститься в ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч.2 ст.1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Згідно з ч.1 ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення. Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У постанові Верховного Суду від 16.03.2020 у справі №204/1064/16-ц наголошено на тому, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. У постанові від 11.11.2019 у справі №496/4851/14-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав на те, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стороною позивача не оспорювалося, що заповіт не відповідає вимогам закону щодо його форми, змісту та порядку складення, а також факт його підписання заповідачем. Натомість, позивачки вказують, що волевиявлення їх батька на складення заповіту не було вільним та не відповідало його волі через хворобливий психічний стан та залежність від відповідача. Разом з цим, у даній справі судом встановлено, що жодними наданими позивачами доказами не підтвердився факт того, що спадкодавець не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, вчиняючи оспорюваний заповіт. Так, заповіт [PERSON] посвідчений 17.01.2018. Відповідно до наявного в матеріалах справи виписного епікризу з історії хвороби №323, [PERSON] з 18.01.2018 до 24.01.2018 знаходився на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Кобеляцької ЦРЛ. При госпіталізації скарги хворого були на задишку у спокої, посилену при незначному навантаженні, слабкість, різкий біль у нижніх кінцівках, набряки нижніх кінцівок, пухлинне новоутворення в пахвинній ділянці справа. Анамнез захворювання: хворіє більше 3 місяців після появи набряків на нижніх кінцівках, по медичну допомогу не звертався, обходився домашніми засобами, постійно вживав алкоголь, окрім останніх 3 днів. Стан поступово погіршувався, зростали набряки на ногах, останній тиждень з`явилася задишка та різкі болі в нижніх кінцівках. Діагноз: дифузний кардіосклероз. Анемія середньої тяжкості. Хронічний калькульозний холецистит. Хронічний панкреатит. Згідно з етапним епікризом з історії хвороби №419, [PERSON] з 24.01.2018 до 05.04.2018 знаходився у паліативному відділенні Кобеляцької ЦРЛ. Під час перебування [PERSON] оглядався лікарем психіатром (з урахуванням її пояснень) вперше 21.02.2018 - поставлено діагноз: ЦА IIIст. ДЕ II- III ст. із дементним с-мом та порушенням поведінки, потім [INFO] діагноз: органічний (ЦА IIIст. ДЕ II- III ст.) галюциноз, потім 22.03.2018 діагноз: органічний галюциноз, та 04.04.2018 діагноз: деменція помірно вираженого ступеню з порушенням поведінки. Заключний клінічний діагноз за результатами лікування [PERSON] у паліативному відділенні: ЦА IIIст. ДЕ III ст. Деменція помірно вираженого ступеню з порушенням поведінки. ІХС: дифузний кардіосклероз атеросклеротичний. СН 1. Правобічна здухвинна кила. Пацієнт за наполяганням сина направляється на консультацію в ПОПНД (ПОКПЛ) Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім.О.Ф.Мальцева. Відповідно до виписного епікризу №978, [PERSON] з 05.04.2018 до 12.06.2018 перебував на лікуванні у Полтавській обласній клінічній психіатричній лікарні ім.О.Ф.Мальцева (на даний час КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради») з діагнозом: помірно виражена атеросклеротична деменція з порушенням поведінки. Виписаний в задовільному психічному та фізичному стані. Таким чином судом встановлено, що заповідач [PERSON] був госпіталізований до терапевтичного відділення на наступний день після посвідчення заповіту, його скарги (з урахуванням пояснень свідка лікаря-терапевта) були пов`язані із загальною слабкістю та свербіжем шкіри ніг, стан [PERSON] був відносно задовільний, порушень пам`яті не спостерігалося. За клопотанням представника позивачів ухвалою суду від 15.08.2023 призначалася посмертна судово-психіатрична експертиза стосовно [PERSON] з метою встановлення психічного стану заповідача саме в момент складання заповіту. Витрати, пов`язані з проведенням експертизи, покладалися на позивачів. Проте, експертиза не була проведена у зв`язку з відсутністю оплати даного експертного дослідження. Отже, виходячи з даних згаданої вище медичної документації [PERSON] , показів свідків лікаря-терапевта [PERSON] та лікаря-психіатра [PERSON] , та приймаючи до уваги відсутність висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, не вбачається, що спадкодавець [PERSON] хворів на таку хворобу, яка позбавляла його можливості на момент підписання оспорюваного заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра ніколи не перебував, вперше психіатром був оглянутий 21.02.2018, коли став проявляти агресію, тобто через місяць після складення заповіту. Лікар-психіатр в судовому засіданні зазначила, що стан здоров`я [PERSON] після першого огляду стрімко погіршувався, однак цей процес не міг відбутися раптово, проте зазначене є лише припущенням і жодними медичними документами не встановлено. Те, що [PERSON] на час складення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, лікарем-психіатром не підтверджено. Позивачки та їх представник в судовому засіданні вказували, що [PERSON] з 2012 року став зловживати спиртними напоями, що призвело до погіршення стану його здоров`я, не міг ходити, був голодний, без достатньої кількості одягу, жив в будинку, який не опалюється, а тому останній не міг усвідомлювати та вчиняти дії щодо посвідчення оспорюваного заповіту. Проте, на думку суду, такі доводи позивачів та їх представника ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені іншими належними та достатніми доказами. Той факт, що [PERSON] зловживав спиртними напоями та проживав у неопалювальному приміщенні, не свідчить про його стійкий розлад здоров`я та неможливість усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Анамнез життя [PERSON] , вказаний в медичній документації, та покази свідків про його поведінку та спосіб життя не підтверджують той факт, що [PERSON] саме в момент підписання заповіту не усвідомлював значення своїх дій. Так, свідки підтвердили, що [PERSON] дійсно зловживав спиртними напоями, ходив в неохайному вигляді, однак на зауваження завжди реагував, був адекватний, проблем з пам`яттю не було, умови його проживання були задовільні. Під час складення заповіту виглядав охайно, був адекватний, розумів значення своїх дій, запаху алкоголю не відчувалося. Також необхідно зазначити, що ніхто зі свідків не зміг надати переконливих відомостей щодо психічного стану [PERSON] та не розуміння ним своїх дій на час складання заповіту. Дієздатність [PERSON] під час складення заповіту перевірено уповноваженою на те особою, особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення [PERSON] , інші обставини судом не встановлені. Також стороною позивачів не доведено жодними належними та допустимими доказами факт того, що на заповідача [PERSON] чинився фізичний або психічний тиск як до, так і під час складання заповіту з боку відповідача [PERSON] (спадкоємця за оспорюваним заповітом). Інших доказів про те, що [PERSON] в момент складання заповіту не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними внаслідок хвороби, суду не надано. З огляду на викладене та враховуючи, що матеріали справи не містять доказів, що волевиявлення спадкодавця [PERSON] на момент посвідчення заповіту від 17.01.2018 не було вільним і не відповідало волі спадкодавця, приймаючи до уваги, що оспорюваний заповіт за формою відповідає вимогам закону, позивачами не спростовано презумпцію правомірності правочину, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Розподіляючи судові витрати, суд враховує відмову в позові та відповідно до ст.141 ЦПК України понесені позивачами судові витрати відносить на їх рахунок.

Outcome: dismissed