Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів. Позивач мотивує позовні вимоги тим, що він не підписував з відповідачем жодного письмового кредитного договору, в письмовій формі жодного іншого документу, котрий можна охарактеризувати як договір, не погоджувався на сплату ним чи стягнення з нього: списання відсотків за користування кредитним лімітом, щомісячної комісії за обслуговування картки, плати за несвоєчасне погашення кредитного ліміту, списання нарахованих за овердрафт відсотків. Проте, у період з травня 2017 по січень 2020 з позивача відповідачем було безпідставно списано грошові кошти на загальну суму 49835,00 грн. Ухвалою судді від 30.06.2020 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Крім того, задоволено клопотання позивача про витребування доказів у справі. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25.02.2021 було задоволено позов [PERSON] до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів. Ухвалою суду від 17.07.2024 задоволено заяву представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Істамової І.В. про перегляд заочного рішення. Скасовано заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.02.2021 по справі № 757/27180/20-ц та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 02.09.2024 представником відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Хитровою Л.В. до суду подано відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки, як вбачається з наданої виписки по рахунку позивач активно користувався кредитним лімітом, встановленим на картковий рахунок, до якого видано було кредитні картки, також користувався послугою «Миттєва розстрочка». Станом на момент розгляду справи у позивача відсутня заборгованість по кредитному ліміту перед банком, що підтверджується наданою позивачем випискою по рахунку. Тобто, кредитування позивача банком здійснювалося шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується наданою позивачем випискою по рахунку. Крім того, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення його прав та обов`язків. Однак, позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. 02.09.2024 позивачем до суду було подано відповідь на відзив, у якій [PERSON] зазначав, що кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, проте, до цього часу позивач не отримував від відповідача витребувану ухвалою Печерського раціонного суду м. Києва від 30.06.2020 копію кредитного договору від 25.05.2016 №SAMDN03000301680361. 30.09.2024 позивачем до суду було подано заяву про розгляд справи без його участі за наявними у справі доказами. У судовому засіданні представник відповідача - Хитрова Л.В. просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що позивач є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» з 2010 року, що підтверджується наданою позивачем випискою від 05.02.2020 №Q4010ECKGKV2HMD, заявою про зміну персональних даних клієнта «Приватбанка» від 11.09.2013 (а.с. 102). Крім того, [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 28.09.2018. Вказана Анкета заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, яка підписана клієнтом Банку, та Умови і Правила надання банківських послуг, які розміщені на сайті Приватбанку, є формою Договору про надання банківських послуг у Приватбанку, який є за своєю правовою природою змішаним договором та підставою для видачі в подальшому кредитної картки. Відповідно до матеріалів справи з дати відкриття карткового рахунку Банком позивачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 1500,00 грн. (а.с 65). В подальшому розмір кредитного ліміту змінювався в залежності від потреб позичальника (зокрема, 14.07.2016 - 10000,00 грн., 04.06.2016 - 25000,00 грн., 20.07.2018 - 75000,00 грн., 04.06.2019 - 60970,00 грн., 08.06.2019 - 0,00 грн., 28.01.2020 - 0,00 грн.), що урегульовано ст. 1069 ЦК України. Дані щодо виданих карток позивачу підтверджуються випискою по його картковому рахунку станом на 05.02.2020 (а.с. 4-66). З виписки по рахунку вбачається активне користування позивачем кредитним лімітом, внесення обов`язкових платежів шляхом внесення готівки через термінали самообслуговування Банку, зарахування переказу через Приват4 зі своєї картки тощо. Слід зазначити, що за період з 01.01.2010 до 05.02.2020 усього витрат: 722628,00 грн., усього надходжень 722628,00 грн. За приписами ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом вважається документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення. Тобто, між сторонами були здійснені всі необхідні дії задля виникнення, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за положеннями ч. 1 ст. 202 ЦК України свідчить про вчинення двостороннього договору та схвалення його сторонами. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад, електронний. Таким чином, можна дійти до цілком логічного та правомірного висновку, що між сторонами виникли правовідносини щодо відкриття, ведення та обслуговування карткового рахунку, його функціонування та кредитування рахунку. Зокрема, кредитування позивача Банком здійснювалося шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок кредитної картки. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1056 ЦК України Позивач мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Крім того, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, цим правом Позичальник не скористався, тобто оцінивши всі фінансові ризики, він не відмовився від отримання кредитних коштів та умов їх повернення, які були запропоновані на умовах Банку. Позивач не надав ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він був обмежений у праві вибору умов кредитування та, що передбаченими договором умовами виключається чи обмежується відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або наявні інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася, і що він, виходячи зі своїх інтересів, не прийняв би цих умов за наявності у нього можливості брати участь у визначенні ним умов договору. Більш того, відповідно до матеріалів справи, встановлено, що усі платежі в рахунок погашення заборгованості за договором здійснені позивачем самостійно, Банком не проводились списання коштів з інших рахунків позивача в погашення заборгованості в односторонньому порядку. Таким чином, добровільно сплачуючи кошти за кредитним договором, підписаним у формі Анкети-заяви, позивач схвалив цей правочин, чим породив для себе права і обов`язки встановлені ним. Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 29.07.2020 по справі № 753/10779/16-ц: «Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину». За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати отримані Банком від позивача грошові кошти як безпідставно набуті, оскільки добровільно сплативши кошти по кредиту, позивач схвалив правочин та його умови, чим породив для себе права і обов`язки, встановлені ним. Як вбачається з виписки по рахунку позивача всі платежі здійснені ним самостійно із наступним призначенням платежу: «поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування», . При цьому, нарахування відсотків відображено за кредитом рахунку із призначенням операції «списання відсотків за використання кредитного ліміту», «списання нарахованих за овердрафт відсотків». Тобто, позивачем до матеріалів справи долучено виписку по окремим витратним операціям, яка свідчить про розмір та періоди нарахування відсотків за користування кредитним лімітом, а не списання Банком коштів з будь-яких рахунків позивача. Наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23.03.2016 у справі № 6-2978цс15, а також у постановах Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі № 3-11г№15, від 25.03.2015 у справі № 3-5гс15, від 22.01.2013 № 5006/18/13/2012, від 24.09.2014 у справі № 6-122цс14, у постановах Вищого господарського суду України від 02.07.2012 у справі № 5006/18/13/2012, від 15.03.2017 у справі №910/10308/15. Так, за обставинами справи випливає, що незважаючи на відсутність в Анкеті заяві відомостей про усі умови кредитування (розмір процентної ставки, комісії, неустойки, строки і порядок погашення кредиту), позивач впродовж тривалого періоду часу користувався кредитними коштами, погодився на збільшення розміру встановленого йому кредитного ліміту та станом на дату подачі позовної заяви - виконав умови договору щодо погашення кредитної заборгованості, в тому числі і відсотків за користування кредитними коштами. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з чч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів, відсутні. Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed