Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

В провадженні Октябрського районного суду міста Полтави перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] (адреса реєстрації : [ADDRESS] ) до держави України в особі Державної казначейської служби України (код ЄРДПОУ 37567646, адреса: 01601, м.Київ, вул.Бастіонна,6, держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури ( м. Дніпро проспект Дмитра Яворницького,38 ), Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області ( м. Дніпро вул. Троїцька,20-а ) про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Позивач просив суд : стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь громадянина України [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ), на відшкодування матеріальної шкоди спричиненої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокурати та суду в розмірі еквівалентному 21 500 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України гривні за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення - в сумі 885716,15 грн. Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь громадянина України [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ), на відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства. прокуратури та суду у розмірі 3 270 000 (три мільйони двісті сімдесят тисяч) гривень. Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь громадянина України [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) 40000 (сорок тисяч) гривень на відшкодування судових витрат. В обгрунтуванні позовних вимог посилається на те, що згідно Розпорядження Голови Жовтневої районної в місті Дніпропетровську ради від 20.10.2008р. № 47-ОС Позивача прийнято на посаду Спеціаліста 1 категорії юридичного відділу, як такого що пройшов за конкурсом та приведено до присяги посадової особи місцевого самоврядування. Згідно Розпорядження Голови Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради від 29.10.2010р. № 82-ОС Позивач переведений на посаду Головного спеціаліста юридичного відділу виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради. Відповідно до Розпорядження Голови Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради № 273-К від 25.11.2010р. та рішенням виконавчого комітету ради № 337 від 20.08.2010р., на Позивача покладені обов`язки завідуючого юридичним відділом і секретаря адміністративної комісії виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради. 2011 рік 18 лютого 2011 року Позивача затримано працівниками міліції та слідчим Прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська безпосередньо на робочому місці під час робочого дня за підозрою у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. 06.03.2011р. Позивач звертався зі скаргами на протиправні дії посадових осіб прокуратури до прокурора м. Дніпропетровська. У травні 2011 року відповідно до вимог КПК України в редакції 1960 року Позивачу пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України та справу передано до суду з обвинувальним висновком, затвердженим прокурором. Під час провадження у вказаній кримінальній справі у суді першої інстанції Позивач заявив про вчинення у відношенні Позивача чисельних злочинів працівниками правоохоронних органів зокрема слідчими прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська. У відповідь на вказані звернення [PERSON] , щоб змусити його відмовитись від захисту у кримінальній справі та з метою продовження психологічного та юридичного тиску, прокурором Жовтневого району м. Дніпропетровська, у відношенні Позивача 03.11.2011 року порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України. Одночасно з порушенням кримінальної справи за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, відповідну інформацію направлено за місцем роботи Позивача до виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпрі ради. 08.11.2011 року виконуючим обов`язки прокурора Жовтневого району міста Дніпропетровська Скрипніком М.В. за вихідним № 5239 вих.11 на ім`я голови Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради Лукашової В.Ф. було направлено листа під назвою «Інформація про порушення вимог законодавства України про адміністративні правопорушення в діяльності адміністративної комісії при виконавчому комітеті Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради». В цьому листі було, у тому числі, зазначено, що Позивачем було вчинено злочин передбачений ч.1 ст. 365 КК України, викладено обставини вчинення злочину та надано негативну оцінку діям Позивача з зазначенням конкретних винних, на думку автора листа, дій Позивача. В цьому листі фактично викладено більшу частину тексту описової частини постанови про порушення кримінальної справи. Постанову про порушення кримінальної справи за ч. 1 ст. 365 КК України Позивач оскаржив до суду (в порядку КПК в редакції 1960 року). Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2011 року у задоволенні скарги [PERSON] відмовлено. Дану постанову Позивач оскаржив в апеляційному порядку. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області оскаржувана постанова Жовтневого районного суду від 16.11.11р. - скасована, справа направлена на новий розгляд до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2011 року скаргу [PERSON] на постанову про порушення кримінальної справи - задоволено, постанову скасовано. Постановою старшого слідчого прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська Болкарєва Є.С. від 21.12.2011 року відмовлено у порушенні у відношенні [PERSON] кримінальної справи. Всі ці дії: порушення кримінальної справи, направлення без правових підстав за місцем служби Позивача інформації про порушення кримінальної справи - були не законними та мали на меті психологічний тиск на Позивача, з тим, щоб він відмовився від свого захисту в суді в межах кримінальної справи за ч. 1 ст. 368 КК України та не ініціював притягнення посадових осіб прокуратури та Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області до кримінальної відповідальності. Згодом [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Держави в особі прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська, Держави в особі прокуратури Дніпропетровської області, треті особи Держава в особі Управління Державного Казначейства в Жовтневому районі м. Дніпропетровська, Держава в особі Головного Управління Державного казначейства у Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та бездіяльності, визнання права порушеним та стягнення завданої матеріальної, моральної шкоди та шкоди діловій репутації та зобов`язання вчинити певні дії (Справа № 412/1587/2012). 2012 рік 07.03.2012 року постановою ст. помічника прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська Стенюкової Л.Н. було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно Позивача в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, що не оспорюється сторонами справи та підтверджується копією вказаної постанови, дослідженою в судовому засіданні під час розгляду справи № 412/1587/2012 03.04.2012 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було частково задоволені позовні вимоги [PERSON] до Держави в особі прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська, Держави в особі прокуратури Дніпропетровської області, треті особи Держава в особі Управління Державного Казначейства в Жовтневому районі м. Дніпропетровська, Держава в особі Головного Управління Державного казначейства у Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та бездіяльності, визнання права порушеним та стягнення завданої матеріальної, моральної шкоди та шкоди діловій репутації та зобов`язання вчинити певні дії (справа № 412/1587/2012). Суд вирішив: Визнати протиправними дії виконуючого обов`язки прокурора Жовтневого району міста Дніпропетровська Скрипніка М.В. в частині направлення ним 08.11.2011 року за вихідним № 5239 вих.11 на ім`я Голови Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради Лукашової В.Ф. листа під назвою Інформація про порушення вимог законодавства України про адміністративні правопорушення в діяльності адміністративної комісії при виконавчому комітеті Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради. Стягнути за рахунок коштів державного бюджету України через Державне казначейство України на користь Позивача 6500 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. Внаслідок апеляційного перегляду вказаного рішення суду першої інстанції Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2012 року стягнуто з держави на користь Позивача грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 6500 грн. та компенсацію витрат на правову допомогу у розмірі 12130 грн. Вказане рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2012 року залишено буз зміни внаслідок касаційного перегляду. 2011-2012 рр. Під час провадження у вказаній кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 368 КК України у суді першої інстанції Позивач заявив про вчинення у відношенні нього чисельних злочинів працівниками правоохоронних органів. Зокрема слідчим прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська. У відношенні Позивача застосовували працівники правоохоронних органів тортури та катування (завдали чисельних тілесних ушкоджень) з метою змусити надати зізнавальні покази. Також працівники правоохоронних органів вчинили фальсифікацію процесуальних документів у вказаній кримінальній справі. Прокуратурою Жовтневого району м. Дніпропетровська проведено упереджену та однобоку перевірку інформації про застосування у відношенні Позивача тортур та катування та 21.07.2011 року прийнято рішення про відмову у порушенні кримінальної справи. Вказану постанову Позивачем оскаржено прокурору м. Дніпропетровська, який листом від 11.11.2011 року, відмовив Позивачу у скасуванні постанови про відмову у порушенні кримінальної справи та проведенні належної дослідчої перевірки за вказаним фактом. 03.02.2012 року, 06.02.2012 та 12.02.20212 року Позивач звертався із низкою заяв про вчинення злочинів щодо Позивача працівниками правоохоронних органів, безпосередньо до суду який розглядав кримінальну справу щодо нього. Вказані заяви відповідними постановами суду були направлені для організації та проведення досудового розслідування до прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська. За наслідками дослідчої перевірки 24.02 2012 року прокурором Жовтневого району міста Дніпропетровська Скрипником М.В. винесено постанову про відмову у порушенні у відношенні слідчого прокуратури Болкарєва Є.С. та працівниками Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області кримінальної справи. Про винесення вказаної постанови Позивача повідомили листом від 20.03.2012 року. Голова Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради Лукашова В.Ф під тиском посадових осіб прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська фактично вчинила по відношенню до Позивача дискримінаційних дій та змусила написати заяву про звільнення за угодою сторін. Сам Позивач жодного наміру звільнитись не мав, що підтверджується відсутністю жодної заяви про звільнення з моменту порушення у відношенні Позивача кримінальної справи з 19.02.2011 року аж до 21.03.2012 року. Слід окремо зазначити , що 14.03.2013 року інформацію про вчинення кримінальних правопорушень працівниками правоохоронних органів щодо Позивача внесено до ЄРДР з правовою кваліфікацією ч.1 ст. 365 КК України , ч. 2 ст. 372 КК України, ч. 2 ст. 367 КК України, ч. 1 ст. 374 КК України, ч. 1 ст. 366 КК України. Проте, внаслідок упередженого, та не ефективного досудового розслідування вказаного кримінального провадження, яке звелось до допиту Позивача та допиту фігурантів провадження, прийнято рішення про закриття кримінального провадження, щодо вказаних посадових осіб правоохоронних органів. Обвинувальним Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2012 року по справі № 412/23/2012, Позивача було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України та призначене покарання у вигляді штрафу в дохід держави в сумі 12 750,00 грн. з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядних функцій строком на три роки. На вказаний вирок суду першої інстанції Позивачем подано апеляційну скаргу. Окрему увагу слід звернути на ту обставину, що після закінчення досудового слідства у кримінальній справі щодо Позивача, слідчим направлено на адресу виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради подання в порядку ст. 231 КПК України (в редакції 1960 року) яке розглянуто на загальних зборах трудового колективу. Вказане «засідання» проводила особисто Голова районної у м. Дніпрі ради Лукашова В.Ф. , яка фактично перетворила вказане зібрання на судилище, поводилась по відношенню до Позивача не коректно, висловлювала обурення нібито протиправною поведінкою Позивача попри те, що жодного обвинувального вироку суду у відношенні до Позивача на той час не було. У своєму виступі Голова ради Лукашова В.Ф. зазначала на вчинення Позивачем злочину як на доведений факт грубо порушуючи вимоги ст. 62 Конституції України та вдаючись до дискримінації як працівника. В зв`язку з незаконними діями Позивач зазнав утиску, обмеження у реалізації та користуванні своїми правами як працівник, відносно Позивача роботодавцем вчинялись умисні дії з наміром звільнення, штучно створювалась напружена, ворожа, образлива та зневажлива атмосфера у колективі. Незаконними діями у сфері професійної діяльності порушено права Позивача і на повагу до приватного життя. У вказаний проміжок часу внаслідок незаконних дискримінаційних дії щодо Позивача, незаконного кримінального переслідування Позивач знаходився у вкрай важкому емоційному становищі, був підданий незаконній кримінальній відповідальності, увесь свій вільний від роботи час витрачав у пошуках справедливості та намаганнях довести у суді свою невинуватість у вчиненні інкримінованого злочину. Згодом, за підсумком розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області апеляційної скарги, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.05.2012р., вирок суду першої інстанції залишено в силі. Таким чином, обвинувальний вирок суду щодо Позивача набрав законної сили, та Позивач набув 10.05.2012 року статус засудженого, та мав його до 15 листопада 2012 року Строк перебування Позивача у статусі засудженого за вироком суду, який набрав законної сили складає 6 місяців та 5 днів. Ухвалою ВССУ від 15.11.2012 року було скасовано ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області про відхилення апеляційної скарги [PERSON] на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2012 року та справу направлено на новий апеляційний розгляд, за наслідками якого обвинувальний вирок щодо останнього було скасовано, а кримінальну справу направлено на новий апеляційний розгляд. Тобто в проміжок часу з 18.02.2012 року по 15.11.2012 року (майже 9 місяців) [PERSON] перебував у статусі засудженого. Було відкрито виконавче провадження виконання вироку суду який набрав законної сили зі стягнення з нього штрафу. Також Позивача було поставлено на облік у Кримінально-виконавчій службі ГТУЮ у Дніпропетровській області, тобто вживались усі дії передбачені Кримінально-виконавчим Кодексом України щодо особи засудженої за вчинення злочину. 2013 рік. При новому апеляційному розгляді кримінальної справи у відношенні Позивача ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.01.2013р. вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2012р. скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі. За наслідками нового розгляду Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2013р. кримінальну справу по обвинуваченню Позивача направлено прокурору для організації додаткового розслідування. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.03.2013р. постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2013р. скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд для попереднього розгляду. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська провадження було закрито в зв`язку з відсутністю складу злочину. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.03.2013р. постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд для попереднього розгляду 2014 рік. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2014р. по справі № 1/201/60/13к Позивача було вдруге визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України та призначене покарання у вигляді штрафу в дохід держави в сумі 12 750,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.11.2014р. вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2014 р. знову скасовано та справу направлено на новий розгляд у той же суд в іншому складі суду. Після того справа передана на розгляд судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Бразі А.В., постановою якого від 17.12.2014р. справа призначена до розгляду на 2015 рік. 2015-2017 роки. В подальшому, під час розгляду вказаної кримінальної справи у зв`язку із спливом п`ятирічного терміну повноважень судді Браги А.В., справа 12.05.2015р. передана на розгляд судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ополинській І.Г. 2017-2020 роки. 12.05.2015р по 09.03.2017р. триває судовий розгляд справи. Судові засідання у справі постійно відкладаються в зв`язку з неявкою свідків у справі. Постанови суду про привід свідків ігноруються або виконуються формально. В підсумку розгляду справи по суті Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.03.2017р.(під головуванням судді Ополинської І.Г.), яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.04.2017р., за клопотанням [PERSON] кримінальну справу повернуто прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 для організації проведення додаткового розслідування, у зв`язку із неповнотою та неправильністю досудового слідства. 30.05.2017р. відомості про кримінальне правопорушення за правилами КПК у редакції 2012 року були внесені до ЄРДР з присвоєнням номера кримінального провадження № 12017040650001915 з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 368 КК України (у редакції чинній до 04.06.2014р.), органом досудового розслідування визначено Соборний ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. З 30.05.2017 року по 18 березня 2020 року по вказаному кримінальному провадженню не проведено майже жодних слідчих дій. Скарги на бездіяльність прокурора подані протягом 2020 року. За наслідками розгляду судом справи за скаргою захисника Позивача адвоката Обозного А.В. на порушення розумних строків кримінального провадження Ухвалою слідчої судді Наумової О.С. було встановлено строк на досудового розслідування у вказаному провадженні. 18 березня 2020 року Прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Кривцуном С.О. за наслідком виконання Ухвали слідчого судді про визначення строку на закінчення досудового розслідування кримінального провадження у відношенні [PERSON] було винесено Постанову про закриття кримінального провадження щодо гр. [PERSON] в зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанні можливості їх отримати, тобто за реабілітуючих позивача обставин. Вказане процесуальне рішення набрало законної сили. Таким чином Позивач перебував під слідством та судом з 18.02.2011 року по 18.03.2020 року включно. Загальний строк перебування під слідством та судом Позивача становить 9 років та один календарний місяць тобто рівно 109 місяців. В подальшому [PERSON] письмово звернувся із заявою про визначення розміру матеріальної та моральної шкоди до прокурора. Листом-повідомленням йому було відмовлено у винесенні відповідної постанови. Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області , держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури , Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду . Від представника відповідача держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури до суду надійшов відзив. Із вказаними вимогами позивача не погоджуться та вважають їх безпідставними.оскільки досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженню щн триває, а отже, на думку відповідача, позивач передчасно звернувся до суду із позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, оскільки під час досудового розслідування можуть бути встановлені факти, які виключають право позивача на отримання моральної шкоди.. Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Від представника відповідача, Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, надійшов відзив на позовну заяву. Проти позовних вимог заперечують, вказують про те що дії працівників ГУНП, що здійснювало досудове розслідування судом незаконними не визнавались. Також вважають, що позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували завдання матеріальної та моральної шкоди, завданої працівниками ГУНП. Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави залучено до участі в якості належного відповідача у цивільній справі за позовом [PERSON] (адреса реєстрації : [ADDRESS] ) до держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області ( м. Дніпро вул. Челоскіна,1 ), держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури ( м. Дніпро проспект Дмитра Яворницького,38 ), Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області ( м. Дніпро вул. Троїцька,20-а ) про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду - Державну казначейську службу України (код ЄРДПОУ 37567646, адреса: 01601, м.Київ, вул.Бастіонна,6). Від представника Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву. Проти позовних вимог представник відповідача заперечував, оскільки Казначейство України жодної шкоди позивачеві не заподіювало,у правовідносини щ ним не вступало, отже не може нести відповідальність за шкоду, заподіяну діями органів досудового слідства. Також вважає, що позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували завдання матеріальної та моральної шкоди, завданої працівниками ГУНП. Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] ,позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала. Представник відповідача [PERSON] , проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, досліивши матеріали та наявні докази, прийшов до висновку що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду підлягають задоволенню в повному обсязі с наступних підстав. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Правила щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, встановлені ст. 1173 ЦК України, згідно з якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Загально конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, частиною першою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Таким чином, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України. Разом з тим, частиною другою статті 1176 ЦК України визначено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди, передбачене пунктом 5 статті 3 Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до положень частини п`ятої та шостої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частиною другою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Однак, положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення діють загальні правила відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У даній справі підставою для відшкодування моральної шкоди є неправомірне перебування позивача під слідством та судом з 18.02.2011 року по 18.03.2020 року включно, а також отримання статусу засудженого. Судом також встановлено що 18 березня 2020 року Прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Кривцуном С.О. за наслідком виконання Ухвали слідчого судді про визначення строку на закінчення досудового розслідування кримінального провадження у відношенні [PERSON] було винесено Постанову про закриття кримінального провадження щодо гр. [PERSON] в зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанні можливості їх отримати, тобто за реабілітуючих позивача обставин. Разом з тим, це не спростовує тієї обставини, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу. У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі №158/272/21 (провадження № 61-12280св21), зазначено, що «цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції необхідно виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду». В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Враховуючи, що провадження у справі про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] закрито судом у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді , суд доходить висновку про те, що доведено факт наявності завданої позивачу шкоди, незаконного рішення заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень заподіювачем. За встановлених обставин справи, суд доходить висновку про те, що закриття справи про кримінальне правопорушення у з в зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді, є підставою для відшкодування позивачу за рахунок держави моральної шкоди. Що стосується вимог позивача про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу на його користь відшкодування моральної та матеріальної шкоди, суд вважає такими що підлягають задоволенню , виходячи з наступного. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16). Щодо розміру понесених витрат на правову допомогу та підтвердження факту її надання: При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Відповідно до положень статті 14 Податкового кодексу України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Згідно зі статтею 13 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно до ст. 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів» та Положення «Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. За таких обставин належним підтвердженням факту надання юридичних послуг є Договір про надання правової допомоги, Акт виконаних робіт (наданих послуг) та складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який є підтвердженням факту отримання грошових коштів від клієнта. Таким чином Позивач просить окрім стягнення суми відшкодування моральної шкоди стягнути й суму витрат на правову допомогу які він поніс. Розрахунок витрат на правову допомогу у справі: 10.06.2011 року між Позивачем та адвокатом Обозним А.В. було укладено договір про надання правової допомоги у справі. Участь захисника Обозного А.В. у справі за обвинуваченням Позивача тривала з 11.06.2011 року по 18.03.2020 року включно. Загальний термін участі захисника Обозного А.В. у справі за обвинуваченням [PERSON] становить: 8 років 9 місяців та 7 днів. Згідно додаткових угод до договору від 10.06.2011 року оплата гонорару адвокату за надання правової допомоги здійснювалась у фіксованому розмірі за надання правничої допомоги у суді кожної інстанції окремо за попереднім погодженням його розміру між сторонами. -За надання правової допомоги у справі у суді першої інстанції (головуючий суддя Пойда С.П.) було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 5000 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі у суді апеляційної інстанції у справі за апеляцією на обвинувальний вирок суду у відношенні [PERSON] було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 1000 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі у суді касаційної інстанції у справі за касаційною скаргою засудженого на обвинувальний вирок суду та ухвалу суду апеляційної інстанції про залишення обвинувального вироку без змін у відношенні [PERSON] було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 1000 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі у суді апеляційної інстанції у справі (повторний розгляд справи після скасування ухвали суду апеляційної інстанції ВССУ) за апеляцією на обвинувальний вирок суду у відношенні [PERSON] було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 500 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі у суді першої інстанції (повторний судовий розгляд, головуючий суддя Мельниченко С.П.) було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 5000 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі у суді апеляційної інстанції у справі за апеляцією на обвинувальний вирок суду від 30.07.2014 року у відношенні [PERSON] було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 1000 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі у суді першої інстанції (повторний судовий розгляд, головуючий суддя Брага А.В.) було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 1000 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі у суді першої інстанції (повторний судовий розгляд, головуючий суддя Федоріщев С.С.) було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 500 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі у суді апеляційної інстанції у справі за апеляцією прокурора на постанову суду про закриття провадження у справі у відношенні [PERSON] було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 500 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі у суді першої інстанції (повторний судовий розгляд, головуючий суддя Федоріщев С.С.) було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 500 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі у суді апеляційної інстанції у справі за апеляцією прокурора на постанову суду про повернення справи у відношенні [PERSON] прокурору для організації додаткового розслідування було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 500 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі у суді першої інстанції (черговий повторний судовий розгляд, головуючий суддя Ополинська І.Г.) було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 2500 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі у суді апеляційної інстанції у справі за апеляцією прокурора на постанову суду про повернення справи у відношенні [PERSON] прокурору для організації додаткового розслідування було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 500 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги у справі на стадії досудового розслідування (за нормами КПК в редакції 2012 року) після повернення справи у відношенні [PERSON] прокурору для організації додаткового розслідування Позивачем було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 2000 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу. -За надання правової допомоги після закриття кримінального провадження щодо особи (за нормами КПК в редакції 2012 року) Позивачем було сплачено гонорар в сумі еквівалентній 500 доларів США у національній валюті України гривні по курсу НБУ на день платежу . Таким чином загалом за надання правової допомоги у зазначеній справі у судах усіх інстанції та в усіх складах, а також на стадії досудового розслідування справи Позивачем сплачено суму еквівалентну 21500 доларів США, що є співмірним з урахуванням тривалості провадження витрат часу адвоката та складності справи. Щодо вимог про стягнення матеріальної шкоди у вигляді витрат на правову допомогу сплачених у еквіваленті іноземної валюти суд зазначає наступне. У постанові ВС КЦС від 24 лютого 2022 року у справі № 756/1712/21, провадження № 61-17390св21 Верховний Суд дійшов наступних висновків та застосував наступні норми права: Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: "валютні цінності": валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: "валюта України" розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; "іноземна валюта": розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; "валютні операції": операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; "резиденти": фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; "нерезиденти": фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Водночас відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються с судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті ЦПК України). Частинами першою, другою статті 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на Позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення Позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. На підставі викладеного та

Outcome: approved