Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

У березні 2023 року КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , у якому просили стягнути заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 37 308,75 грн., інфляційні втрати у розмірі 15 445,94 грн., 3% річних у розмірі 3 711,67 грн., та суму сплаченого судового збору у розмірі 2 684,00 грн. Позивач вказує, 30.09.2021 року між КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та [PERSON] укладено Договір №240184-02 на постачання теплової енергії, відповідно до якого позивач зобов`язується постачати теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону в кількості та в обсягах згідно з Додатком №1 до договору. Позивач вказує, що порушуючи умови договору та норми законодавства, відповідач своєчасно не вносила плату за надану теплову енергію, в результаті у останньої утворилась заборгованість, яку і просить стягнути позивач. У судовому засіданні представник позивача вказував, що відповідач сплатила позивачу заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 37 308,75 грн., однак нараховані штрафні санкції сплачувати відмовляється, тому просили позов в цій частині задовольнити, а в частині вимог про стягнення основної заборгованості закрити провадження та повернути сплачений судовий збір. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, вказуючи що відповідач сплатила позивачу заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 37 308,75 грн. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку. 30.09.2021 року між КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та [PERSON] укладено Договір №240184-02 на постачання теплової енергії, відповідно до якого позивач зобов`язується постачати теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону в кількості та в обсягах згідно з Додатком №1 до договору. Згідно зі ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язанні допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. За ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. У судовому засіданні встановлено та не заперечувалось представниками сторін, що [PERSON] сплатила заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 37 308,75 грн., отже визнала існування у неї заборгованості за договором №240184-02 на постачання теплової енергії. З огляду на зазначене суд вважає за потрібне відмовити позивачу у задоволення вимог в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 37 308,75 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем було здійснено розрахунок інфляційних витрат від простроченої суми заборгованості відповідача згідно до якого заборгованість становить 15 445, 94 грн. та здійснено розрахунок 3% річних від простроченої суми заборгованості згідно до якого заборгованість становить 3 711,67 грн. З оглядну на зазначене, враховуючи порушення відповідачем умов договору, а саме не своєчасне внесення плати за надану теплову енергію, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача інфляційну втрату від заборгованості в розмірі 15 445,94 грн. та 3% річних у розмірі 3 711,67 грн. Щодо заяви представника позивача про закриття провадження в частині вимог у зв`язку із відсутністю предмету спору та повернення сплаченого судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України слід зазначити наступне. Пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. При цьому, відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). При цьому, якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, які, відповідно, тягнуть різні процесуальні наслідки, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди, не підтримання своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, тощо. Більше того, суд зауважує, що закриття провадження у справі саме на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України після відкриття провадження у справі, призведе до негативних фінансових наслідків для судової системи, оскільки наслідком закриття провадження у справі саме у такий спосіб, враховуючи п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», є повернення сплаченого позивачем судового збору у повному обсязі з державного бюджету, що на думку суду є недопустимим після здійснення судом ряду процесуальних дій. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення заяви представника позивача про закриття провадження в частині вимог на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно задоволеним вимогам. Враховуючи вищенаведене, ст. 319, 322, 509, 525, 526, 625 ЦК України та

Outcome: partial