Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

Позивач, «09» жовтня 2023 року звернувся до Суворовського районного суду міста Одеси із позовом до [PERSON] в якому просив стягнути із відповідача заборгованість за договором позики від «10» вересня 2020 року, в розмірі 74000,00 доларів СІІІА (сімдесят чотири тисячі доларів США), пеню за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від «10» вересня 2020 року, у розмірі: 5 000 000,00 грн. (п`ять мільйонів гривень 00 коп.) та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що «10» вересня 2020 року між [PERSON] та громадянкою Китайської Народної Республіки, [PERSON] , був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідачка отримала від позивача грошову суму у розмірі у сумі 2 059 390.00 грн. (два мільйона п`ятдесят дев`ять тисяч триста дев`яносто гривень 00 копійок), що на день підписання договору було еквівалентом 74000.00 доларів СІІІА (сімдесят чотири тисячі доларів США) та зобов`язалася їх повернути у визначений договором строк. Відповідно із п.2 договору, сума позики прийнята в повному обсязі від позикодавця Позичальником до підписання договору. Відповідно із п.5 договору, сторони домовились, що позичальник повинен повернути позику в строк до «10» листопада 2020 року, у м. Одесі. Однак, станом на день звернення до суду грошова сума у повному обсязі так і не була сплачена. Посилаючись на вимоги статей 1046 - 1049 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від «20» листопада 2023 року справу передано на розгляд за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від «22» грудня 2023 року відкрито загальне позовне провадження. Справу призначено до розгляду. «04» квітня 2024 року від представника позивача, адвоката Дударенка С.В., надійшло клопотання, відповідно із яким останній просив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті, розглядати справу у його відсутність, на задоволені позову наполягав, проти заочного розгляду не заперечував. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від «05» квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судові засідання які були призначені на «05» квітня 2024 року, «15» травня 2024 року, «25» червня 2024 року та «18» липня 2024 року 26.09.2024 року з`являвся лише представник позивача, надавши до суду заяву, в якій проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачка повідомлялась належним чином відповідачка про дату, час та місце слухання справи, але не з`являлась до судових засідань, не повідомляла причини неявки суду, відзив на позовну заяву від відповідачки не надходив. Суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положеннямст.280 ЦПК України з урахуванням достатніх матеріалів про взаємовідносини сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. Як зазначав неодноразово Верховний Суд, за змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Слід також враховувати правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18.12.2019 у справі № 9901/949/18 та від 27.05.2020 у справі № 9901/11/19, про те, що загальнообов`язкові процесуальні правила є певною формою реалізації гарантій особи (кожного) на звернення до суду за захистом свого порушеного права чи обмеження свобод. У них презюмується, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права, відповідно до принципів верховенство права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, буде активним учасником судового провадження, зможе безпосередньо чи опосередковано через свого представника отримати судовий захист свого права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. "Право на суд" не є абсолютним. Право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави та з боку держави може бути піддане обмеженням, зокрема шляхом встановлення певної процедури розгляду справи. Враховуючи обставини справи та приймаючи до уваги приписи ч.3 ст. 12 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та ч.1 ст.81 ЦПК України, суд, дослідивши та перевіривши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що «10» вересня 2020 року, між [PERSON] , та [PERSON] , було укладено договір позики згідно якого позивач передав відповідачці грошові кошти в борг у розмірі 2 059 390.00 грн. (два мільйона п`ятдесят дев`ять тисяч триста дев`яносто гривень 00 копійок), що на день підписання договору було еквівалентом 74000.00 доларів СІІІА (сімдесят чотири тисячі доларів США) строком до «10» листопада 2020 року. Відповідно із п.2 договору, сума позики прийнята в повному обсязі від позикодавця Позичальником до підписання договору. Позивач по справі як позикодавець, виконав всі умови договору позики, а саме надав вказану в договорі суму грошей позичальникові до підписання договору, однак відповідач, в свою чергу умови договору не виконав та гроші не повернув, що підтверджується тим, що оригінали договору позики та розписки знаходяться у позивача, були надані його представником на огляд суду та не містили зазначень щодо повернення боргу відповідачем повністю або частково. З боку відповідача або його представника ніяких доказів щодо повернення боргу повністю або часткового повернення надано до суду не було. Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до вимог статті 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.527ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст.610ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що термін виконання зобов`язання відповідача за договором позики сплинув 19.06.2019 року. Борг відповідачем позивачу станом на 02.02.2022 року, тобто, на день звернення позивача до суду, не повернуто. Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 533 ЦК України, Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до положень частини 2 статті 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами. Згідно зі статтею 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 статті 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, вважаю, що необхідно просити суд стягнути грошову суму в іноземній валюті із зазначенням в резолютивній частині рішення розміру суми, що підлягає стягненню у іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Відповідно із висновками Верховного Суду, які викладені в постанові від 24.02.2022 року (справа № 756/1712/21) згідно якої Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов наступних висновків, а саме «… Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).» Відповідно із ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Щодо позовних вимог відносно стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, судом перевірено розрахунок якій відображений у позовній заяві, розрахунок є вірним, дійсно відповідно із п. 5 договору позики, за прострочення виконання зобов`язань, позичальник виплачує пеню в розмірі 1,5 (один і п`ять) відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення. Основна сума заборгованості за договором: Сума боргу еквівалент 74000 доларів США. Період нарахування пені з 11 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року. Розрахунок здійснюється за формулою: Пеня = С x РП x Д : 100, де С - Сума заборгованості за період, РП - розмір пені, зазначений в договорі Д - Кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання: З «11» листопада 2020 року (з дня початку прострочення) до «23» лютого 2022 року (дня передодні перед дню початку відкритого нападу росії на Україну 24.02.2022) тобто 470 календарних днів. На день пред`явлення позову 74000.00 доларів СІІІА еквівалентно 2 707 119,80 грн., (09.10.2023 р. 1 долар США еквівалентний відповідно із офіційним курсом НБУ 36,5827 грн.), (74000.00 х 36,5827 = 2 707 119,80 грн.). Таким чином 2 707 119,80 грн. x 1.5 x 470 : 100 = 19 085 194,59 грн. Позивачем самостійно було вирішено зменшити розмір пені до суми в розмірі 5 000 000,00 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21. Статтею 62 9ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Як слідує із змісту ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Сума заборгованості не спростована належними та допустимими доказами, а тому з урахуванням викладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Суд вбачає, що не сплачуючи заборгованість відповідач порушує вимоги діючого законодавства України, а саме ст. 526 ЦК України, яка передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; ст. 629 ЦК України, згідно якої, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Виходячи з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, що визначений договором. Відтак, позовні вимоги знаходять своє підтвердження матеріалами справи. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивач за звернення з позовною заявою сплатив судовий збір у розмірі 13420.00 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 12405 гривень 00 копійок.

Outcome: approved