Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

Виклад позиції позивача. В січні 2024 року керівник Немирівської окружної прокуратури в інтерсах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області звернувся до Немирівського районного суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Фермерське господарство "Нова Господа", про припинення права власності на земельні ділянки шляхом їх конфіскації, мотивуючи її тим, що згідно інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що за громадянкою російської федерації [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером 0523085400:01:001:0034 площею 2,9151 га. Реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0523085400:01:001:0034 площею 2,9151 га, за [PERSON] проведено 18.12.2020 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.12.2020 № 1388, посвідченого державним нотаріусом Немирівської державної нотаріальної контори Вінницької області Кнап Л.П. Поряд з цим, 18.12.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано договір оренди вищевказаної земельної ділянки від 20.08.2012, строком на 20 років 4 місяці 8 днів з правом пролонгації. Орендарем земельної ділянки є фермерське господарство «Нова Господа» (код ЄДРПОУ 33253095). Згідно інформації Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, наданої у листі № 6.5-12439/6-23 від 20.09.2023, [PERSON] , [INFO] , є громадянкою російської федерації та проживає на території України згідно посвідки на постійне проживання серії [NUMBER] від 17.11.2004, за адресою с. Лука, Вінницького району Вінницької області. Таким чином, відповідач успадкував спірні земельні ділянки, зареєстрував право власності на них будучи громадянином російської федерації та протягом року не відчужив їх. Внаслідок цього, позивач просить припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0523085400:01:001:0034 площею 2,9151 га, яка розташована в межах Немирівської територіальної громади (колишньої Медвежанської сільської ради), шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Виклад позиції відповідача. Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог до суду не подала, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 30.01.2024 року. Заяви, клопотання позивача, відповідачів, третіх осіб. 21.02.2024 року від представника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просить задовольнити. 22.02.2024 року на адресу суду від завідуючої Немирівською державною нотаріальною конторою Кнап Л.П. надійшла відповідь на ухвалу суду. 05.03.2024 року від [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Від представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ФГ «Нова Господа» 18.06.2024 року на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечує. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 30.01.2024 року прийнято до розгляду вище вказану позовну заяву та призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою суду від 18.06.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача, прокурор [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позовну заяву задовольнити у повному обсязі із підставі, викладених у ній. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази. Судом встановлено, що 29.08.2023 року керівник Немирівської окружної прокуратури звернувся до Голови Державної міграційної служби України та просив надати інформацію щодо документування паспортом громадянина України, паспортом громадянина України для виїзду за кордон чи інші відомості щодо фактів документування посвідками на тимчасове або постійне проживання на території України, а також чи припинено громадянство України [PERSON] , [INFO] (а.с.14-16). Як вбачається із відповіді Державної міграційної служби України від 20.09.2023 року № 6.5-12439/6-23, [PERSON] , [INFO] , 17.11.2004 року оформлено посвідку на постійне проживання серії [NUMBER] , з 11.02.2003 зареєстрована за адресою: с. Лука, Немирівський район, Вінницька область (а.с.17-18). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.04.2023 року, власником земельної ділянки, кадастровий номер якої 0523085400:01:001:0034, площею 2.9151 га, на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1388, виданий 18.12.2020 року державним нотаріусом Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П., є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , країна громадянства - російська федерація. Орендарем вказаної земельної ділянки є Фермерське господарство «Нова Господа», дата державної реєстрації договору 20.08.2012, строк: 20 років, 4 місяці, 8 днів, орендодавець [PERSON] (а.с.24-26). Як вбачається із відповіді Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 24.11.2023 року, останнє не заперечує стосовно здійснення представництва інтересів держави в суді шляхом подання позову про конфіскацію земельної ділянки у [PERSON] (а.с.30). Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч. ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України). Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Згідно з частиною першою, другою статті 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу (частина п`ята статті 22 ЗК України). Положеннями статті 81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Ця норма є імперативною та не передбачає винятків. Згідно п. «е» ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. В силу частини четвертої статті 145 ЗК України, конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. За змістом вказаної норми права, передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом, а тому, в даному випадку, наявнасправедлива рівновагаміж державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваних земельних ділянок, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Вказане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі №513/444/15-ц від 23 січня 2018 року. Згідно п. 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України, право власності припиняється у разі конфіскації. До особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом (ст. 354 Цивільного кодексу України). При вирішенні спору суд враховує сталу практику ЄСПЛ щодо захисту права власності, де у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Перший протокол, Конвенція) зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. За ч.1 ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.80 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Висновки суду. У справі встановлено, що [PERSON] , будучи громадянином російської федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1388 від 18.12.2020 року, набула у порядку спадкування право власності на спірну земельну ділянку з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 0523085400:01:001:0034 площею 2,9151 га, яка розташована на території Медвежанської сільської ради Немирівського району Вінницької області, якою на праві оренди користується Фермерське господарство «Нова Господа». [PERSON] , будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не відчужила її, внаслідок цього є підстави для конфіскації спірної земельної ділянки у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Розподіл судових витрат. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовна заява підлягає до задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 3028,00 грн. відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved