Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

ФІЗИЧНА ОСОБА - ПІДПРИЄМЕЦЬ [PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього на його користь завдані збитки в порядку регресу у розмірі 5310 гривень 40 копійок, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 968 гривень 96 копійок та витрати на правову допомогу у розмірі 2000 гривень 00 копійок. Вказана позовна заява та додані до неї документи подані в електронному вигляді з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05 грудня 2020 року між ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс № АР/9073069. У відповідності до умов вказаного договору страхування ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ВАЗ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. 18 липня 2021 року близько 22 години 10 хвилин в селищі міського типу Нова Водолага мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та транспортного засобу марки «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , отримав механічні пошкодження, чим завдано власнику автомобіля матеріальні збитки. Відповідно до постанови Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 вересня 2021 року, прийнятою у справі з єдиним унікальним № 631/726/21, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 та частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Як вказав позивач, страховик пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіля марки «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , звернувся до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом № АР/9073069. На підставі страхового акту № 208/037/014767/21/1 ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» було виплачено страхове відшкодування потерпілій особі - власнику транспортному засобу марки «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , у розмірі 5310 гривень 40 копійок. На переконання позивача, враховуючи приписи статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статтей 1166, 1187, 1191 Цивільного кодексу України, у відповідача виникло зобов`язання відшкодувати ПРИВАТНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» завдані збитки в порядку регресу у розмірі сплаченого останнім страхового відшкодування за полісом № АР/9073069. При цьому, враховуючи приписи частини 6 статті 261 Цивільного кодексу України право регресної вимоги у ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» виникло з моменту виплати страхового відшкодування в повному обсязі, тобто 23 вересня 2021 року, що підтверджується платіжним дорученням № 18941 від 23 вересня 2021 року. Позивач зазначив, що з метою досудового врегулювання спору, [PERSON] було направлено вимогу про відшкодування збитків в порядку регресу, однак ніяких дій щодо погашення заборгованості в добровільному порядку з боку відповідача проведено не було. 03 березня 2023 року між ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» та ФІЗИЧНОЮ ОСОБОЮ - ПІДПРИЄМЦЕМ [PERSON] укладено Договір № 03/03/2023 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договору страхування, в тому числі новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за полісом № АР/9073069 від 05 грудня 2020 року. Таким чином, враховуючи те, що виплачена ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» сума страхового відшкодування за заподіяну [PERSON] шкоду у розмірі 5310 гривень 40 копійок досі залишилась не виплаченою останнім, а також враховуючи наявний договір про відступлення права вимоги, позивач вважає, що до нього перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача суми боргу у наведеному вище розмірі. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 квітня 2024 року позовну заяву ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ - ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали суду, а також роз`яснено наслідки невиконання ухвали суду. Позивачем в установлений законом та зазначений в ухвалі суду від 24 квітня 2024 року строк, недоліки, що були підставою для залишення позовної заяви без руху, усунуті. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 травня 2024 року позовну заяву ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ - ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу прийнято до розгляду та відкрито провадженні у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 вересня 2024 року витребувано від Нововодолазького районного суду Харківської області копію постанови судді Нововодолазького районного суду Харківської області Пархоменко І. М., винесеної 15 вересня 2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/726/21 (провадження № 3/631/282/21) відносно [PERSON] за фактом вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124 та частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 02 жовтня 2024 року було визначено про заочний розгляд справи за позовом ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ - ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. Також Нововодолазьким районним судом Харківської області неодноразово постановлялись ухвали про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неявкою сторін у судові засідання. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі за позовом ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ - ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, судом не вживалось. Позивач, ФІЗИЧНА ОСОБА - ПІДПРИЄМЕЦЬ [PERSON] , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися завчасно, відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника - адвоката Самойленка Петра Миколайовича. У судове засідання, призначене на 02 жовтня 2024 року, представник позивача - адвокат Самойленко Петро Миколайович також не з`явився, проте скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, звернувся на адресу суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № 6836/24-вх від 20 вересня 2024 року, відповідно до якої вимоги, викладені у позовній заяві, підтримав у повному обсязі, вважав, що зібрані матеріали є достатніми задля об`єктивного та всебічного розгляду справи, просив розгляд справи провести за відсутності позивача та його представника, зазначивши, що не заперечують проти ухвалення рішення в заочному порядку. Відповідач, [PERSON] , у судові засідання, що призначались неодноразово, жодного разу не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно та належним чином у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України за адресою реєстрації місця проживання, вказаної у повідомленні Центру надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Харківської області. Судові повістки про виклик відповідача були повернуті на адресу суду з відміткою УДППЗ «УКРПОШТА» - «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, у судове засідання, призначене на 02 жовтня року [PERSON] викликався шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/ 1676811/). Про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності, а також відзив на позовну заяву, у відповідності до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, не надав, станом розгляду справи не цікавився. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України регламентовано, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В даному випадку відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, враховуючи наявні в матеріалах справи довідки поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки «адресат відсутній за вказаною адресою». Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у складі колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) та у постанові від 13 травня 2024 року у справі № 755/4829/23 (провадження № 61-73св24). Окрім цього, частиною 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. В даному випадку суд також бере до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18, в якій зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень часини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Приписами частини 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. 18 липня 2021 року близько 22 години 10 хвилин, в селищі міського типу Нова Водолага, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та транспортного засобу марки «ВАЗ 21112», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби, у тому числі автомобіль марки «ВАЗ 21112», державний номерний знак [NUMBER] , отримав механічні пошкодження, а власник автомобіля поніс матеріальні збитки. З копії постанови Нововодолазького районного суду Харківської області, винесеної 15 вересня 2021 року по справі з єдиним унікальним № 631/726/21 (провадження № 3/631/282/21) вбачається, що 18 липня 2021 року інспектором сектору реагування патрульної поліції Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області капітаном поліції Сушком О. В. складено протокол серії ДПР18 № 390805 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 390805 вбачається, що 18 липня 2021 близько 22 години 10 хвилин в селищі міського типу Нова Водолага по вулиці Сковороди, водій [PERSON] керував транспортним засобом марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак [NUMBER] , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, запах алкоголю з ротової порожнини, порушення координації рухів, від проходження тесту на алкоголь та від медичного огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Крім того, з вищевказаної постанови вбачається, що 21 липня 2021 року інспектором сектору реагування патрульної поліції Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області капітаном поліції Сушком О. В. складено протокол серії ДПР18 № 163161 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 163161 вбачається, що 18 липня 2021 близько 22 години10 хвилин в селищі міського типу Нова Водолага на перехресті доріг по вулиці Сковороди-Джерельна, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ 21093» державний номерний знак [NUMBER] , не впорався з керуванням, здійснив зіткнення з іншим автомобілем марки «ВАЗ 21112», державний номерний знак [NUMBER] , у результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги пункту 10.1 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вказаною постановою судді, яка набрала законної сили 19 травня 2023 року, з урахуванням постанови судді Нововодолазького районного суду Харківської області, винесеної 26 листопада 2021 року по справі з єдиним унікальним № 631/726/21 (провадження № 3/631/282/21) про внесення виправлень, яка набрала законної сили 07 грудня 2021 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124, частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та з урахуванням статті 36 Кодексу України про адміністративні правопорушення, накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Відповідно до частини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є преюдиціальним фактом, та не підлягає доказуванню. Положеннями статті 8 Закону України «Про страхування» визначено, що страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулась і з настанням якої, виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. З копії відповіді від Національної поліції України про дорожньо-транспортну пригоду № 3021200244297355, складеної відділенням поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області 18 липня 2021 року, яка була отримана страховиком ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» при формування страхової справи, убачається, що остання містить інформацію щодо ДТП, яка мала місце 18 липня 2021 року у Харківській області, Нововодолазький район, селище міського типу Нова Водолага, вулиця Сковороди, між транспортним засобом марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак [NUMBER] , власником якого та учасником ДТП є [PERSON] , та транспортним засобом марки «ВАЗ 21124», державний номерний знак [NUMBER] , власником якого є ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС», під керуванням [PERSON] , вид дорожньо-транспортної пригоди - бокове зіткнення. Згідно вказаної відповіді [PERSON] мав страховий поліс серії АР № 9073069, [PERSON] - серії АТ № 434301. Як встановлено з матеріалів справи, 20 травня 2019 року між ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» та [PERSON] укладено договір добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) № FA37149, предметом якого є транспортний засіб марки «ВАЗ 2112», державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, VIN-код [NUMBER] , який перебуває у фінансовому лізингу відповідно до договору № АРНА000000000056533. 20 липня 2021 року [PERSON] звернувся до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» з заявою про настання події - дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 18 липня 2021 року. Відповідно до копії акту огляду колісного технічного засобу (дефектна відомість), складеного 29 липня 2021 року ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС», автомобіль марки «ВАЗ 21124», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , серія та номер свідоцтва реєстрації [NUMBER] , має ряд пошкоджень. Крім того, факт пошкодження транспортного засобу марки «ВАЗ 21124», державний номерний знак [NUMBER] , підтверджено фототаблицею, долученою до матеріалів справи, на яких маються фотографії, на яких зафіксовані пошкодження транспортного засобу тощо. 03 серпня 20221 року було складено ремонтну калькуляцію № 20012_01 автомобіля марки «LADA», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Повідомленням від 08 жовтня 2021 року за вихідним № 2021-08-10-9997033, ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» проінформувало ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС», що до них звернувся клієнт [PERSON] , з яким був укладений Договір фінансового лізингу № АРНА000000000056533 від 20 травня 2020 року, предметом якого є автомобіль марки «ВАЗ 21124», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , про настання страхової події за участю вказаного транспортного засобу. На підставі права вигодонабувача товариство надає згоду перевести страхову виплату по автомобілю марки «ВАЗ 21124», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] на розсуд страхувальника [PERSON] . Як убачається з матеріалів справи, 10 серпня 2021 року начальником Регіонального Управління врегулювання страхових випадків ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» Мізінюк Л. М. затверджений страховий акт № 22327/01/921, відповідно до якого було визначено провести [PERSON] страхову виплату в розмірі 7910 гривень 40 копійок за відновлювальний ремонт автомобіля марки «ВАЗ 21124», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , відповідно до договору страхування № FA37149 від 20 травня 2019 року. Згідно копії платіжного доручення № 204024 від 11 серпня 2021 року ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» перерахувало на ім`я [PERSON] страхове відшкодування по договору № FA37149 від 20 травня 2019 року у розмірі 7910 гривень 40 копійок. 12 серпня 2021 року ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» звернулось до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» з заявою про виплату страхового відшкодування № 03883/9221 (справа № 20012/01/2021/90), відповідно до якої ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» повідомило про факт дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 18 липня 2021 року за участю винної особи - [PERSON] , який керував транспортним засобом марки «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , та мав поліс страхування АР 009073069 ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ», й просили на підставі статті 27 Закону України «Про страхування», статтей 993, 1187 Цивільного кодексу України здійснити відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 7910 гривень 40 копійок. Начальником Департаменту врегулювання збитків ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» Ліснічук В. С. затверджений страховий акт № 208/037/014767/21/1 (аварійний сертифікат), відповідно до якого дозволено перерахування страхового відшкодування за подією, яка мала місце 18 липня 2021 року у селищі міського типу Нова Водолага за участю страхувальника за договором страхування № АР-9073069 від 05 грудня 2020 року [PERSON] , який керував транспортним засобом марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак [NUMBER] , та водія [PERSON] , який керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2112», державний номерний знак [NUMBER] , у розмірі 5310 гривень 40 копійок, з урахуванням франшизи у сумі 2600 гривень 00 копійок. Відповідно до копії платіжного доручення № 18941 від 23 вересня 2021 року ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» перерахувала на розрахунковий рахунок ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» страхове відшкодування згідно акту № 208/037/014767/21/1 за автомобіль, державний номерний знак [NUMBER] , у розмірі 5310 гривень 40 копійок. 10 листопада 2021 року ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» звернулось на адресу [PERSON] з вимогою за № РУ/014767/21/Р про відшкодування збитків в порядку регресу. Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, 03 березня 2023 між ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» та ФІЗИЧНОЮ ОСОБОЮ-ПІДПРИЄМЦЕМ [PERSON] укладено Договір цесії № 03/03/2023 про відступлення права вимоги. Відповідно до пункту 2.1 Договору, первісний кредитор відступає (передає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором. Загальний розмір заборгованості боржників, права вимоги до яких відступається згідно цього договору складає 665867 гривень 23 копійки згідно реєстру прав вимог, який складається сторонами в паперовому та електронному вигляді за формою, що наведена у Додатку 1 до цього договору (пункт 2.2 Договору цесії). Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 03/03/2023 про відступлення права вимоги від 03 березня 2023 року під номером 63 значиться боржник за договором страхування № 208/037/014757/21/1 - [PERSON] , до якого новий кредитор - ФІЗИЧНА ОСОБА - ПІДПРИЄМЕЦЬ [PERSON] отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування. При вирішенні спірних правовідносин суд виходить з того, що за своїм правовим характером вони є деліктними, тобто такими, що виникли внаслідок заподіяння шкоди. Пунктом 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування передбачене частиною 1статті 22 Цивільного кодексу України. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України). Частиною 3 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Приписами частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, джерелом підвищеної небезпеки визнається діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 статті 1187 Цивільного кодексу України). Пленум Верховного Суду України у пункті 2 своєї Постанови № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснив, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Як вже зазначалось, відповідно до частини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зі змісту постанови Нововодолазького районного суду Харківської області, прийнятої 15 вересня 2021 року у справі з єдиним унікальним № 631/726/21 (провадження № 3/631/282/21) вбачається, що дорожньо-транспортна пригода, що мала місце 18 липня 2021 року близько 22 години 10 хвилин, в селищі міського типу Нова Водолага, за участю транспортних засобів марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та транспортного засобу марки «ВАЗ21112», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , сталась саме з вини водія [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу «ВАЗ 21112», державний номерний знак [NUMBER] , було завдано механічні пошкодження, а власнику автомобіля - матеріальні збитки. Таким чином, з огляду на наведені вище норми права особою, що повинна відповідати за завдану шкоду є відповідач по справі. Статтею 979 Цивільного кодексу України обумовлено, що договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України «Про страхування», інших законодавчих актів. Законом може бути встановлено обов`язок фізичної або юридичної особи укласти договір страхування (обов`язкове страхування). Вимоги щодо укладення договорів страхування за окремими класами страхування/категоріями страхових ризиків для врегулювання правовідносин, за якими вимагається обов`язкова наявність договору, можуть бути визначені законодавством. Водночас на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди та виплати страхового відшкодування стаття 979 Цивільного кодексу України містила іншу редакцію та передбачала, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19)). Отже, правове регулювання спірних правовідносин здійснюється нормами Закону України від 01 липня 2004 року № 1691-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», главою 82 підрозділу 2 розділу ІІІ, а також главою 47 розділу І Цивільного кодексу України. Наведений Закон України є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1 Закону України від 01 липня 2004 року № 1691-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до приписів статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1691-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. У пункті 22.1 статті 22 наведеного Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. До шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого згідно приписів статті 28 Закону України від 01 липня 2004 року № 1691-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» належить, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Підпунктом «в» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 Закону України від 01 липня 2004 року № 1691-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вживав алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Зі змісту постанови Нововодолазького районного суду Харківської області, прийнятої 15 вересня 2021 року у справі з єдиним унікальним № 631/726/21 (провадження № 3/631/282/21) встановлено, що відповідач - [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, а також за правопорушення, передбачене статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до висновку, який сформульовано у пункті 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Під час судового розгляду справи встановлено, що 05 грудня 2020 року між ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР 9073069. У відповідності до умов вказаного договору страхування ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ВАЗ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. 12 серпня 2021 року ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» звернулось до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» з заявою про виплату страхового відшкодування № 03883/9221, відповідно до якої ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» повідомило про факт дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 18 липня 2021 року за участю винної особи - [PERSON] , який керував транспортним засобом марки «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , та мав поліс страхування АР 009073069, й просили здійснити відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 7910 гривень 40 копійок. На підставі страхового акту № 208/037/014767/21/1 (аварійний сертифікат), погодженого начальником Департаменту врегулювання збитків ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» Ліснічук В. С. та відповідно до платіжного доручення № 18941 від 23 вересня 2021 року ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» перерахувала на розрахунковий рахунок ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» страхове відшкодування у розмірі 5310 гривень 40 копійок. Приписами статті 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно зі статтею 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану винною особою, має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. З огляду на вищезазначене, у розумінні статті 38 Закону України від 01 липня 2004 року № 1691-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статтей 1166, 1187, 1191 Цивільного кодексу України, у страховика - ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ», яке виплатило потерпілій в дорожньо-транспортній пригоді особі страхове відшкодування у розмірі 5310 гривень 40 копійок, виникло право вимоги в порядку регресу до [PERSON] . В силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно з частиною 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому з урахуванням положень частини 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. В даному випадку відповідачем, [PERSON] , не було надано будь-яких доказів підтверджуючих здійснення останнім відшкодування завданих збитків потерпілій особі, а також не надано доказів, що виплачене потерпілому відшкодування складає меншу суму, або пошкодження транспортного засобу марки «ВАЗ 21124» державний номерний знак [NUMBER] , не відповідають тим, що зазначені у акті огляду транспортного засобу від 29 липня 2021 року або фактичним пошкодженням. Крім того, судом встановлено, що 03 березня 2023 між ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» та ФІЗИЧНОЮ ОСОБОЮ-ПІДПРИЄМЦЕМ [PERSON] укладено Договір цесії № 03/03/2023 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор, тобто позивач, отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до даного договору. Так, відповідно до Додатку № 1 до Договору № 03/03/2023 про відступлення права вимоги від 03 березня 2023 року новий кредитор - ФІЗИЧНА ОСОБА-ПІДПРИЄМЕЦЬ [PERSON] отримав право вимоги до [PERSON] про відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором страхування № 208/037/014757/21/1. З цього приводу слід зазначити, що за змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини 1 та 2 статті 202 Цивільного кодексу України). У частинах 1 - 3 та 5 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 Цивільного кодексу України) може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою, а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, згідно з частиною 1 статті 513 Цивільного кодексу України, вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина 1 статті 517 Цивільного кодексу України). Отже, у Цивільному кодексі України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. Велика Палата Верховного Суду у пункті 38 постанови від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. У статті 177 Цивільного кодексу України передбачено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно з частиною 1 статті 178 Цивільного кодексу України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 Цивільного кодексу України). Поряд з цим, згідно з частиною 3 статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Звідси вбачається, що право вимоги є об`єктом цивільних прав, а саме майном, яке може вільно відчужуватися від однієї особи до іншої, в тому числі на підставі договору купівлі-продажу. За змістом частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Як встановлено у частині 1 статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача, під яким згідно з положеннями пункту 1.1.6. Договору цесії № 03/03/2023 про відступлення права вимоги, розуміється, зокрема, право грошової вимоги первісного кредитора до боржника, яке виникло внаслідок заподіяння збитків третім особам (вимога відшкодування у порядку регресу заподіяного збитку в межах виплачених сум страхових виплат/страхових відшкодувань), а у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем щодо виплати вказаної суми. Виходячи з викладеного, суд при заочному розгляді справи дійшов висновку, що позовні вимоги ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ- [PERSON] з урахуванням приписів статтей 76, 77 та 81 Цивільного процесуального кодексу України є обґрунтованими, доведеними належними і допустимими доказами, а отже є такими, що підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України № 3460-IX від 09 листопада 2023 року «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 3028 гривень 00 копійок, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен був б сплатити судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок. Водночас частиною 3 статті 4 Закону України від 08 листопада 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. З матеріалів справи убачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 968 гривень 96 копійок, що підтверджено квитанцією № 89Х8-74НО-С6НН-КВ78 від 24 квітня 2024 року, виданою АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УНІВЕРСАЛ БАНК». Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Суд дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог позивача, у зв`язку з чим необхідно стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968 гривень 96 копійок. Крім того, згідно з пунктом 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Положеннями статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Статтею 15 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 12 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 Цивільного процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 Цивільного процесуального кодексу України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на приписи частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Правове регулювання відносин, пов`язаних з розподілом судових витрат на правничу допомогу адвоката здійснюється частинами 2 - 4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, якими регламентовано, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З наданих суду документів вбачається, що представником позивача є адвокат Самойленко Петро Миколайович, який діє на підставі Договору про надання правової допомоги № 01/11/22 від 01 листопада 2022 року, Додаткової угоди № 767 від 23 січня 2024 року до Договору про надання правової допомоги № 01/11/22, укладених між ним та ФІЗИЧНОЮ ОСОБОЮ-ПІДПРИЄМЦЕМ [PERSON] , та відповідно до довіреності, посвідченої 03 лютого 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою Д. Т., зареєстрованою у реєстрі за № 131. У пункті 1 Договору про надання правничої (правової) допомоги № 01/11/22 від 01 листопада 2022 року визначено, що адвокат Самойлов Петро Миколайович надає ФІЗИЧНІЙ ОСОБІ - ПІДПРИЄМЦЮ [PERSON] правову допомогу з метою захисту та відновлення порушених, невизнаних, оспорюваних прав та законних інтересів, які виникли у останнього на підставі Договорів про відступлення права вимоги та інших, у тому числі має право представляти інтереси в судах всіх інстанцій. Детальний перелік послуг, а також розмір та порядок оплати клієнтом адвокату гонорару та фактичних витрат, пов`язаних із виконанням даного договору, погоджується за взаємною згодою сторін та оформляється Додатковою угодою (угодами) до цього договору (пункт 4.1 Договору). У Додатковій угоді № 767 до Договору про надання правової допомоги № 01/11/22, укладеної 23 січня 2024 року між адвокатом Самойловим Петром Миколайовичем та ФІЗИЧНОЮ ОСОБОЮ-ПІДПРИЄМЦЕМ [PERSON] , визначено вартість послуг (гонорар) адвоката за Договором про надання правової допомоги № 01/11/22 від 01 листопада 2022 року, по страховій справі № 208/037/014767/21/1, у розмірі 2000 гривень 00 копійок, із зазначенням детального найменування та вартості послуг. Відповідно до акту здачі-прийняття робіт (наданих послуг) до Договору про надання правової допомоги № 01/11/22 від 01 листопада 2022 року, підписаного 23 січня 2024 року адвокатом Самойловим Петром Миколайовичем та ФІЗИЧНОЮ ОСОБОЮ-ПІДПРИЄМЦЕМ [PERSON] , вартість витраченого адвокатом часу на надання послуг становить 8 годин, загальна вартість робіт (наданих послуг) становить 1400 гривень 00 копійок. Крім того, клієнтом здійснено авансування послуг адвоката для здійснення супроводу та контролю судової справи (подання з електронного кабінету позивача - ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ ПОПОВА ВЯЧЕСЛАВА ЄВГЕНОВИЧА в системі «Електронний суд» клопотань про розгляд справи без участі позивача та його представника, заяви на видачу рішення, заяви на видачу виконавчого листа, в подальшому звернення до відділу державної виконавчої служби щодо примусового виконання рішення суду) в розмірі 600 гривень 00 копійок. З копії платіжного інструкції № P24AP24A2241674612D4601 від 23 січня 2024 року АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» убачається, що [PERSON] перерахував [PERSON] кошти за договором про надання правової допомоги № 01/11/22, у сумі 2000 гривень 00 копійок. З цього приводу слід зазначити, що згідно з положеннями частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частина 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України наголошує на необхідності врахування судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «При виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зі змісту статтей 10 - 13 Цивільного процесуального кодексу України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина 1 статті 182 Цивільного процесуального кодексу України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі з єдиним унікальним № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19)) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі з єдиним унікальним №751/3840/15-ц суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Отже враховуючи наведене вище, слід дійти висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, який бере участь у справі, визначений договором про надання правничої (правової) допомоги, відповідає обсягу наданих ним послуг і виконаних робіт, документально підтверджений у встановленому законом порядку та є співмірним із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на їх виконання. Відтак, суд робить обґрунтований висновок про те, позовні вимоги в частині задоволення вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2000 гривень 00 копійок підлягають задоволенню та стягненню з відповідача, [PERSON] на корить ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ [PERSON] . На підставі вищевикладеного статями 1 - 5, 7, 10 - 13, 58, 64, 76 - 81, 83, 89, 128 - 131, 133, 137, 141, 158, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, 280 - 283, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: approved