Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін Позивач ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» засобами поштового зв`язку звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 69 853,96 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.10.2018 року АТ «Альфа-Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Відповідно до оферти на укладання угоди про надання кредиту, Кредитний ліміт у розмірі 200 000,00 грн., процентна ставка 24% річних, тип процентної ставки фіксований. АТ «Альфа-Банк» свої обов`язки за кредитним договором виконало та надало відповідачу грошові кошти. Відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 23.02.2021 утворилась заборгованість в розмірі 69 853,96 грн. 23.02.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого право вимоги, перейшло до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». Відповідач своїм правом подання відзиву не скористався. КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ 06 серпня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 04 вересня 2024 року. 04 вересня 2024 року суд відклав розгляд справи з причини першої неявки в судове засідання відповідача. Наступне судове засідання призначено на 26 вересня 2024 року. 26 вересня 2024 року відповідач повторно не з`явився, був повідомлений належним чином про судове засідання (поштовий конверт повернуто з віміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", що є місцем проживання відповідача. День проставлення у поштовому повідомленні відмітки - 21 вересня 2024 року (пункт 5 частини шостої статті 272 ЦПК УКраїни). Предстаник позивача не заперечує проти розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини першої, другої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Системне тлумачення частини четвертої статті 223, частини першої статті 280 ЦПК України свідчить, що вирішення питання щодо проведення заочного розгляду справи належить до дискреційних повноважень суду. 26 вересня 2024 року суд згідно зі статтею 281 ЦПК України постановив протокольну ухвалу про заочний розгляд справи. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою 11 «Заочний розгляд справи». Судовий розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу через неявку в судове засідання всіх учасників справи (частина друга статті 247 ЦПК України). ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН 24.10.2018 між АТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідачем шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду №631036240 про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якої АТ «Альфа-Банк» надав позичальнику ліміт кредитної лінії. Сторони погодили, що процентна ставка становить 24% річних. Факт отримання кредитних коштів підтверджується випискою по рахунку за кредитною карткою за період з 25.10.2018 по 08.04.2024. 22.02.2021 між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «ФК ФОРТ», а 23.02.2021 між ТОВ «ФК ФОРТ» та позивачем укладено договори факторингу, на підставі яких позивач набув права кредитора за кредитним договором. Відповідно до пункту 2.3 право вимоги вважається відступленим фактору з моменту підписання договору. Вілповідно до розрахунку позивача станом на 22.02.2021 у відповідача утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 69 853,96 грн, в тому числі 60 350,00 грн - прострочена сума кредиту за період з 25.19.2020 по 22.02.2021; 7 270,63 грн - відсотки за користування кредитом станом на 22.02.2021; 1 332,85 грн - офердрафт за період з 25.01.2021 по 22.02.2021. Оцінка суду Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (пункт 1 частини першої статті 512, стаття 514 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). У зв`язку з укладенням договору факторингу позивач набув право вимоги за кредитим договором № 631036240 від 24.10.2018. Згідно з статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено при розгляді справи, Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором (аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 серпня 2023 року у справі № 206/3009/15 (провадження № 61-5576св23) та ін.). Відповідач не сплатив своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тим самим порушив умови кредитного договору, а також вимог статтей 509, 526, 1054 ЦК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Відповідач отримував кредитні кошти, користувався ними та частково виконував зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою, які було надано позивачем. Відповідач у суді розрахунок заборгованості не спорював, докази погашення кредитної заборгованості не надав. Позивач довів, що зв`язку з неповерненням кредитних коштів у відповідача виникли заборгованість у розмірі 69853,96 грн, яку відповідач має сплати позивачу, як новому кредитору. Вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 69853,96 грн є обгрнутованими. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачена сума судового збору у розмірі 3 028,00 грн. Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правову допомогу Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; (4) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл витрат судом (стаття 141 ЦПК України). Подібний висновок викладено у у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21. Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Зокрема, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України). Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу і сформувала висновок, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved