Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

06.03.2024 до Київського районного суду м. Харкова через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить: визнати об`єктом права спільної сумісної власності транспортний засіб KIA SORENTO, 2497 см. куб. (2005), № куз. [NUMBER] , вартістю 260\~921 грн.; стягнути з відповідача на свою користь компенсацію у сумі 130460, 97 грн. за продаж транспортного засобу KIA SORENTO, 2497 см. куб. (2005), № куз. [NUMBER] ; стягнути з відповідача судові витрати за проведення транспортного-товарознавчого дослідження у розмірі 4543, 68 грн., та звільнити від сплати судового збору у зв`язку з відсутністю коштів. Позовні вимоги мотивовані наступним. 09.08.2022 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, від якого народилась донька [PERSON] , [INFO] З 01.06.2023 позивач та відповідач не проживають разом у зв`язку з погіршенням стосунків. 13.02.2024 рішенням Московського районного суду м. Харкова шлюб між сторонами було розірвано. 01.02.2024 позивач зверталась із зустрічною позовною заявою, але їй було відмовлено у прийнятті. Позивач є внутрішньо- переміщеною особою з 2014 року з Луганської області, майна у власності немає, перебуває у декретній відпустці. Під час шлюбу було придбано транспортний засіб KIA SORENTO, 2497 см. куб. (2005), № куз. [NUMBER] вартістю 260921 грн., та гвинтівка вартістю 100000 грн. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. 22.06.2023 вказану автівку відповідач продав, на що згоду позивачка не надавала. Вартість спірної автівки станом на 17.01.2024 становить 260921,94 грн. відповідно до висновку експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження виготовленого ННЦ «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» за замовленням позивача, за виготовлення якого позивач сплатила 4543,68 грн. Представником відповідача адвокатом Романченком О.М. подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що на момент придбання спірного автомобіля сторони перебували у шлюбі лише 3 місяці, та за цей період доходи подружжя не дозволяли їм придбати спірну автівку. Для придбання спірної автівки відповідачем 05.11.2022 було укладено договір позики із [PERSON] , та сума позики складала 330000,00 грн. За вказані кошти і було придбано автомобіль, та відповідач відповідно до умов договору позики щомісячно погашав вищевказану позику. Після припинення шлюбних відносин у червні 2023 року відповідач з метою уникнення подальших спорів щодо поділу майна подружжя, та з метою погашення боргу перед [PERSON] повідомив усно позивачку про продаж автомобіля. Кошти, отримані за продаж автомобіля пішли на погашення боргу за укладеним договором позики з [PERSON] . Грошові кошти, одержані від продажу спірного майна були використані відповідачем для виконання спільних із позивачем зобов`язань за договором позики, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача вартості майна. Позивачкою надано відповідь на відзив, в якому вона просить задовольнити позовні вимоги посилаючись на те, що відповідачем не надано доказів того, що на момент придбання транспортного засобу їх доходи не дозволяли придбати спірну автівку, оскільки на момент купівлі спірної автівки позивач перебувала у стосунках з відповідачем приблизно 5 років, та 2 роки вони перебували в цивільному шлюбі та проживала разом, та на момент одруження позивачка була вагітною на 6 місяці спільною дитиною. Доказів, що відповідач придбав автомобіль саме за позичені кошти до суду не надано, оскільки після придбання автівки, відповідач придбав також зброю. Доказів, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї також не надано, та сума наданої позики не відображена в декларації відповідача за 2022 рік, що ставить під сумнів укладений правочин позики. Також, укладення договору позики і виконання зобов`язання за ним не може вплинути на той факт, що транспортний засіб був придбаний у шлюбі, та проданий без згоди позивачки, а тому відповідач зобов`язаний сплатити компенсацію у розмірі оціночної вартості ТЗ, та доказів повідомлення позивач про продаж спірного транспортного засобу до суду не надано. Представником відповідача адвокатом Романченком О.М. подані до суду заперечення, в яких він просить відмовити в задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що доходи відповідача не дозволяли йому придбати транспортний засіб, оскільки його дохід за 2022 рік склав 26540 грн., а позивачка взагалі ніяких доходів не мала за 2022 рік. Позивачкою не надано доказів, які б підтверджували наявність в неї доходів, які б дозволяли придбати спірну автівку, або інші кошти, відмінні від коштів, одержаних відповідачем відповідно до договору позики від 05.11.2022. За вказаних обставин, позивачкою не спростовано факт придбання спірного автомобіля саме за запозичені кошти, та не відображення відомостей у декларації може свідчити виключно про необізнаність її заповнення, та не може слугувати доказом не укладення договору позики. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Романченко О.М. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову за наведених підстав викладених у поданих до суду заявах по суті. 06.03.2024 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А. 12.03.2024 судом здійснено електронний запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування позивача та відповідача. Ухвалою судді від 18.03.2024 позивачку звільнено від сплати судового збору, прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.04.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Клопотання про витребування доказів судом не розглядалось у зв`язку з відмовою позивача від нього. Ухвалою суду від 09.08.2024 задоволено клопотання позивачки про витребування доказів. Судом встановлено, що 09.08.2022 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, від якого народилась донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.02.2024 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Між позивачем та відповідачем склались неприязні відносини, внаслідок чого відносно відповідача було складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника. 04.11.2022 було придбано транспортний засіб KIA SORENTO, 2497 см. куб. (2005), № куз. [NUMBER] , вартістю 49000 грн., та зареєстровано його на ім`я відповідача по справі, та відчужено відповідачем в червні 2023 року. Доказів надання згоди позивача на відчуження автівки відповідачем до суду не надано. Відповідно до висновку експерта №523 за результатами проведення траснпортно-товарознавчого дослідження за заявою [PERSON] від 29.01.2024 складеного ННЦ «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», середня ринкова вартість автомобіля KIA SORENTO, № куз. [NUMBER] , 2005 року випуску, станом на 17.01.2024 року становить 260921,94 грн. За складення вказаного висновку позивачкою сплачені кошти в розмірі 4543,68 грн. Підставою звернення до суду стало стягнення з відповідача частки вартості спірного транспортного засобу, оскільки позивачка згоди на його відчуження не надавала. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої\~статті 57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя\~статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Тлумачення статті 61\~СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України\~та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60\~СК України\~встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тлумачення пункту 1 частини другої\~статті 16 ЦК України\~свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)). Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя\~на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.\~Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)). За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Сторона відповідача як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог посилається на укладений договір позики від 05.11.2022 укладеного між відповідачем та [PERSON] , відповідно до умов якого відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 330000 грн. з погодженим графіком повернення позики. Вказана позика повернена відповідачем 08.07.2023 в повному обсязі. Вартість спірної автівки на момент її придбання становила 49000 грн. Касаційний суд вже звертав увагу, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)). Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами ст. 544 ЦК України. Так, відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Так, частина боргу яка сплачена під час перебування сторін у шлюбі не включається до переліку майна та боргів, які підлягають поділу між подружжям, а тому здійснені до цієї дати погашення сторонами боргу по кредиту не підлягають розподілу, оскільки резюмується, що за час перебування у шлюбі дружина та чоловік діють в інтересах сім`ї та за погодженням один одного, навіть якщо фактично борг було погашено тільки одним із подружжя. Подібні висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20. Отже, на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, суд приходить до висновку про те, що транспортний засіб KIA SORENTO, 2497 см. куб. (2005), № куз. [NUMBER] , був спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний під час шлюбу, проте відповідач здійснив його продаж іншій особі без згоди позивачки, як другого з подружжя, та не надав доказів використання отриманих від продажу цього майна коштів в інтересах сім`ї, у зв`язку із чим на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частки спірного транспортного засобу відповідно до наданого суду висновку експерта, виготовленого за замовленням позивача, та не спростованого відповідачем в повному обсязі, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Витрати позивача на виготовлення висновку у сумі 4543,68 грн. за своєю природою є витратами пов`язаними із розглядом справи, п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, та відшкодовуються за рахунок відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід стягнути з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved