Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. У своїй позовній заяві просила суд: 1) Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 98,9 кв.м. 2) Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 98,9 кв.м. 3) Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 98,9 кв.м. Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що 05.05.2017 Подільським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб між сторонами. За час перебування сторін у шлюбі, 19.08.2019 року між [PERSON] та [PERSON] (через представника за довіреністю [PERSON] ) було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Оскільки між сторонами не досягнуто домовленостей щодо поділу майна подружжя у позасудовому порядку та не існує інших юридичних фактів щодо позасудового розподілу майна сторін, Позивач, з урахуванням наведеного, просить суд визнати спільним майном подружжя та здійснити поділ такого майна. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 19 квітня 2024 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування грошових коштів дійсним та визнання права особистої приватної власності на квартиру. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року було повернуто зустрічну позовну заяву. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. 02 травня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання [PERSON] про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позов. 06 травня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання [PERSON] про повернення розгляду справи до стадії підготовчого провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року було повернуто [PERSON] сплачений ним судовий збір. 12 вересня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання [PERSON] про врегулювання спору за участі судді. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року було вирішено повернутися до стадії підготовчого провадження у справі. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року було задоволено клопотання [PERSON] про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позов. 27 вересня 2024 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від [PERSON] . Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про врегулювання спору за участі судді. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити у повному обсязі. Відповідач разом зі своїм представником у судовому засіданні щодо позовних вимог заперечували, просили відмовити. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що 05 травня 2017 року Подільським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 229, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , Рішенням Обухівського районного суду Київської області у справі №372/5207/23 від 10 червня 2024 року шлюб між сторонами було розірвано. За час перебування сторін у шлюбі, а саме 19 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] (через представника за довіреністю [PERSON] ) було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який зареєстрований в реєстрі за №3121 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М., набувши право приватної власності на означену квартиру, що підтверджується Витягом №177994822 від 19.08.2019 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим о 16 годині 36 хвилин. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту частин 1, 2, 3 статті 61 СК України вбачається, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно,, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як вже зазначалося по тексту рішення, за час перебування в шлюбі, сторонами було набуто спільне майно: квартира під [ADDRESS] , право спільної сумісної власності на яку набуто 19.08.2019 р., загальною площею 98,9 кв.м., житловою площею 66.1 кв.м., вартістю 2 475 000 грн. 00 коп. та зареєстрована на Відповідача. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.07.2020 у справі № 607/19036/15-4, у постанові Верховного Суду від 13.07.2020 у справі № 173/2184/17, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 520/15019/13-ц, у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-4. 19 серпня 2019 року Позивач та Відповідач набули у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна. Так як квартира була набута під час шлюбу, то вказана квартира повинна бути визнана спільною сумісною власністю подружжя та розділена між Позивачем та Відповідачем. Щодо тверджень відповідача про відсутність підстав для поділу квартири, як особистого майна суд зазначає наступне. Відповідач вважає, що спірне майно у вигляді квартири [ADDRESS] не має статусу спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та не підлягає поділу як майно набуте в спільну сумісну власність під час перебування у законному шлюбі. Обґрунтовував це тим, що у 2018 році відповідач [PERSON] здійснює продаж належної йому на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS] за 1 544 834,50 грн, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири №47 що зареєстрований в реєстрі за №812 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартинюк С.В. З врахуванням наявних коштів в розмірі 1,5 млн. грн. від продажу попередньої квартири (про що йшлося вище за змістом) виникла різниця коштів яких не вистачало на придбання нової квартири, а саме - близько 1 млн. грн., за якими відповідач [PERSON] звернувся до свого батька [PERSON] . В подальшому, 18.08.2019 між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Договір дарування коштів на суму 40 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 1 000 000,00 грн. З даного приводу суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. З долученої копії договору дарування грошових коштів вбачається, що остання була складено у простій письмовій формі, тобто, без обов`язково нотаріального посвідчення, як того вимагає ч. 5 ст. 719 ЦК України. На підставі означеного, суд відхиляє доводи сторони Відповідача про те, що спірну квартиру було придбано виключно за грошові кошти Відповідача, оскільки належних доказів зазначено не було надано. Також судом зауважено, що Позивачкою під час укладання договору-продажу квартири від 19.08.2019 року надавалась нотаріально посвідчена заява про те, що остання надає згоду на купівлю квартири своїм чоловіком (відповідачем) саме у спільну власність подружжя спірної квартири. Вказана обставина підтверджується довідкою від 29.08.2023 року № 108/01-16, виданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, що майно, яке просить поділити позивач у межах заявлених вимог, є спільною сумісною власністю подружжя, суд, виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, приходить до висновку, що заявлені вимоги за позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 8 052 (вісім тисяч п`ятдесят дві) гривень 00 копійок стягнути з відповідача на користь позивачки. На підставі викладено, та з урахуванням ст. 60, 61, 69, 70, 71СК України,

Outcome: approved