Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

У липні 2024 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального Остапенка Є.М. від 11.06.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №147045, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» заборгованості у розмірі 93 640,84 грн.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» на користь [PERSON] безпідставно стягнуті кошти за виконавчим написом Київського міського нотаріального Остапенка Є.М. від 11.06.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №147045, у розмірі 50 846,20 грн.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» на користь [PERSON] 3028,00 грн. судового збору та 15000,00 грн. витрат на професійну правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 24.04.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О.В., було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №74841385 про стягнення з [PERSON] на користь до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» заборгованості у розмірі 93 640,84 грн., в ході якого винесені постанови про арешт майна та коштів боржника. З матеріалів виконавчого провадження Позивачу стало відомо, що дане виконавче провадження відкрито на виконання виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального Остапенка Є.М. від 11.06.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №147045, про який до цього моменту вона не була обізнана і який ніколи не отримувала. Позивач вважає виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального Остапенка Є.М. від 11.06.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №147045, незаконним, протиправним та таким, що не підлягає виконанню, з огляду на наступні обставини. При вчиненні оскаржуваного виконавчого напису приватний нотаріус Остапенко О.Є. керувався статтями 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року. Дійсно, до зазначеного Переліку постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» було внесено зміни, якими нотаріусам надано можливість вчиняти виконавчі написи, за якими можливо проводити у безспірному порядку стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, а відтак, згідно із новим на той момент п. 2 вказаного Переліку, що містився у розділі «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору і засвідчену стягувачем виписку з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Включення кредитного договору до Переліку не дає підстав для вчинення виконавчого напису на ньому, так як Перелік не є тим правовим актом, який може визначати випадки вчинення виконавчих написів, у тому числі й на кредитному договорі. Закон України «Про нотаріат» урегульовує порядок вчинення нотаріальних дій, і не встановлює випадків вчинення виконавчих написів на боргових документах. Перелік, в силу того, що він є підзаконним нормативним актом, також може визначати тільки порядок, процедуру вчинення виконавчих написів. Отже, оскільки законом України не встановлено випадку вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, а визначення такого випадку постановою Кабінету Міністрів України суперечить приписам основного акта цивільного законодавства Цивільного кодексу України, то у випадку звернення до нотаріуса з вимогою про вчинення виконавчого напису на кредитному договору останній, на підставі пункту 1 частини 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат», повинен відмовити у вчиненні нотаріальної дії, а суд, в свою чергу, який розглядає позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, повинен цей позов задовольнити. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Відповідно до інформації наданої приватним виконавцем, на адвокатський запит, станом на 13.05.2024 року, з Позивача за виконавчим провадженням № 74841385 було стягнуто та перераховано на користь Відповідача 50 846,20 грн. Оскільки вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Остапенка Є.М. від 11.06.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №147045, є незаконним та протиправним, виконавчий напис підлягає визнанню його таким, що не підлягає виконанню, безпідставно стягнуті з Позивача на користь Відповідача кошти у розмірі 50 846,20 грн. підлягають поверненню. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву. 18 березня 2008 р. між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» укладено кредитний договір № 480-016/ФК-08 згідно якого надано кредит у розмірі 53700 грн. на умовах строковості та платності, кінцевою датою повернення грошових коштів визначено сторонами за кредитним договором 17 березня 2015 року. 30.06.2010 р. відповідно до конкурсу з передачі активів та кредитних зобов`язань, оформленого протоколом 21.05.2010 року та погодження цього рішення Правлінням Національного банку України (Постанова № 26 08.06.2010р.) між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта банк» укладено договір про передачу акту та кредитних зобов`язань, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за № 2258. За вказаним договором ПАТ «Дельта банк» отримано право вимоги за кредитним договором № 480-016/ФК-08 від 18 березня 2008 р., укладеним між ТОВ «Український промисловий банк» та позивачем. За умовами даного Договору ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 1512-016/ФКВ-08 від 19 серпня 2008 р. 15 червня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-04-22-000030-b від 18.05.2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір № 2258/К про відступлення прав вимоги, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 403. За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 1512-016/ФКВ-08 від 19 серпня 2008 р. 06.07.2020р. ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» на адресу Позивача засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення було направлено повідомлення/вимогу про відступлення права вимоги за вих. № 0706/459. Згідно даного повідомлення ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» проінформувало позивача про те, що Договір про відступлення права вимоги від 15.06.2020 року право вимоги за Кредитним договором № 1512-016/ФКВ-08 від 19 серпня 2008 р., перейшло до ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», разом з усіма додаткам: договорів та додатковими договорами. Крім того, ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» повідомила боржника, що всі подальші виплати будь-яких коштів, що є належними та підлягають сплаті за умовами кредитних договорів, повинні сплачуватись на банківський Нового Кредитора, а саме ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та надано відповідні реквізити. У вказаному повідомленні ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» зазначена вимога про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором у тридцятиденний строк. Згідно вказаної вимоги, ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» повідомило Позивача, що станом на 15.06.2020 року загальний розмір заборгованості складає 1 93590,84 грн. Враховуючи викладене Позивача було повідомлено про те, що у зв`язку із порушенням скаржником зобов`язань за кредитним договором, ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» вимагає в тридцятиденний строк виконати порушені ним зобов`язання, а саме повернути всю заборгованість. З чого вбачається, що новий кредитор у відповідності до вимог чинного законодавства повідомив позивача про заміну кредитора у зобов`язанні, а також про розмір заборгованості. Вказує, що факт звернення до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною. Таким чином, відсутні будь-які докази щодо спірності розміру заборгованості окрім бездоказових твердження позивача. Виконавчий напис нотаріуса, вчинений відповідно норм чинного законодавства України. Крім того, представником відповідача подано до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, раніше представником надано клопотання про розгляд справи без позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександр Володимирович в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вислухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] , яка є боржником за кредитним договором №480-016/ФК-8 від 18 березня 2008 року укладеним з первісним позовом ТОВ «Український промисловий банк», право вимоги за яким було відступлено до нового кредитора ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на підставі договору №2258/К про відступлення права вимоги від 15.06.2020 року, ТОВ «ФК» Дніпрофінансгруп» набуло право Нового кредитора до позичальника за кредитним договором. Строк платежу по Кредитному договору настав, Боржником допущено прострочення платежів. Загальна сума, яка підлягає стягненню з Боржника на користь Стягувача становить 93590,84 грн. Стягнення заборгованості проводиться за період з 19.04.2019 року по 06.07.2020 року. (а.с. 22). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О.В. від 24 квітня 2024 року на підставі виконавчого напису №147045 від 11.06.2021 року відкрито виконавче провадження №74841385 (а.с. 10). Згідно до п.19 ч.1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріусом виконавчого напису є нотаріальною дією. Статтею 18 ЦК України визначено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Умови вчинення виконавчих написів визначені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (далі - Порядок). Згідно п.п.2.1 п.2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Відповідно до п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. №1172 (далі - Перелік), яким і керувався приватний нотаріус при вчиненні виконавчого напису, що вбачається з його змісту, для одержання виконавчого напису за кредитним договором додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості. Відповідно до п.3.5 Глави 16 Порядку, при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/20084/14 від 22.02.2017р. визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №622 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, зокрема пункту 2 Змін, що вносяться до переліку документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних відносин 2.Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою про непогашення заборгованості». Таким чином, оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою про непогашення заборгованості виключено з переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а отже нотаріус не мав права видати виконавчий напис у спірних правовідносинах. За змістом ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Як встановлено судом, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не пересвідчився у безспірності заборгованості позивачки перед відповідачем. З урахуванням приписів ст.ст. 15,16,18 ЦК України та ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі №754/9711/14-ц безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Вирішуючи спір, суд керується положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України, якою визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом, а відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Водночас ч.3 ст.83 ЦПК України визначено, що відповідач та треті особи повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідач та треті особи не надали суду будь-яких доказів, які б спростовували обставини, викладені у позовній заяві, а отже з матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримував від позивача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед відповідачем зазначений у виконавчому написі є безспірним. Наведені обставини також вказують на те, що розмір кредитної заборгованості, зазначений нотаріусом в оспорюваному виконавчому написі, не є безспірним, оскільки позивач звернувся одразу до суду після початку стягнення з нього заборгованості по виконавчому напису нотаріуса, заперечував існування боргу у розмірі, зазначеному у виконавчому написі, вказуючи при цьому, що заборгованість яка зазначена у виконавчому написі не є безспірною. Крім того вказав, що виконавчий напис вчинений нотаріусом з порушенням вимог законодавства та порядку. Відтак вищевказане є підставою для визнання даного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а відповідач не позбавляється можливості вирішити спірні питання у позовному провадженні. Отже, нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, чим не виконав норми ст.88 Закону України «Про нотаріат», п.3.1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та п.1 Переліку. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при винесенні спірного виконавчого напису не було дотримано умову для винесення напису, а саме вимогу щодо безспірності заборгованості. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача та визнати виконавчий напис № 147045 виданий 11.06.2021 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. таким, що не підлягає виконанню. Щодо стягнення коштів суд зазначає, що загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. В даному випадку, правовою підставою набуття відповідачем коштів утриманих позивача став спірний виконавчий напис нотаріуса, який виконанню не підлягає. Тому, правова підстава для отримання Відповідачем грошових коштів відпала, і вказані кошти підлягають поверненню відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України у розмірі 50846,20 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд керується таким. Відповідно до приписів ст. ст. 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27червня 2018року по справі №826/1216/16та неодноразово наголошено у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18. Відповідно до Постанови Верховного суду від 11 листопада 2021 року у справі №922/449/21 витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Отже, сторона у справі має право на компенсацію таких витрат, якщо нею буде доведено, що розмір таких витрат обґрунтовано. Позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 15\~000,00 грн. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано суду: договір про надання правової допомоги від 30 грудня 2020 року №200; специфікацію №2 до договору про надання правової допомоги №200 від 30 жовтня 2020 року; квитанцію до прибуткового касового ордера №01 від 01 травня 2024 року. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Надаючи оцінку зазначеним представником позивача послугам правничої допомоги, суд зазначає, що справи про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не є складними, не вимагають вивчення великого обсягу нормативно правових актів, складення великої кількості процесуальних документів. Отже, надання консультації по кожній із аналогічних справ, складання позовної заяви та інших процесуальних документів та адвокатських запитів не вимагала від адвоката надмірного обсягу юридичної і технічної роботи з огляду на незначну складність вказаної справи (малозначна справа), типовість справ та сталу судову практику. Представником відповідача подано до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. На думку суду вартість послуг на правову допомогу в загальній сумі 15 000,00 грн. є необґрунтовано завищеною та неспівмірною із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом виконаної адвокатом роботи, значенням справи для учасників. З урахуванням викладеного, а також враховуючи клопотання представника відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, суд приходить до переконання, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню до 8 000,00 грн. В стягненні іншої частини вказаних витрат позивачу слід відмовити. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» на користь позивача судовий збір в сумі 3028 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial