Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

30.05.2023 року [PERSON] через представника - адвоката Оверченко Лілію Володимирівну звернувся до суду з вищевказаним позовом у якому просив: визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; відібрати неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, для проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері (а.с.25-29). Позовна заява мотивована тим, що 01.02.2013 року між сторонами було укладено шлюб. [INFO] від спільного проживання у сторін народився син [PERSON] . З листопада 2014 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, а 04.12.2014 року рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області шлюб між ними було розірвано. Посилається на те, що після розлучення син деякий час проживав з матір`ю, на сьогоднішній день постійно проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини, тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. Позивач ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дитиною. Позивач повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини. Окрім відвідування школи, позивач грає з сингом у розвиваючі ігри, читає книжки тощо. Матір дитини після переїзду сина до позивача, майже з ним не спілкується, залишила сина на позивача. Мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, що свідчить про самоусунення матері від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини. Відповідач безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своєю дитиною та не усвідомлює в повній мірі свого байдужого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дитини, лише іноді телефонує до сина. Виходячи з того, що увесь час дитина проживає з позивачем, він займається її вихованням та піклуванням, водить її до школи, син прив`язаний до батька. Відповідач рідко з`являлася у школі та цікавилася розвитком сина, не виявляла проявів самостійного виховання дитини, навіть в період коли вони проживали разом. За обставин, які склалися, позивачем створені найкращі умови для дитини, в неї є свій дитячий куточок, де вона грається, є спальне місце, де вона відпочиває, дитина забезпечена іграшками та іншими речами для розвитку. Проживання дитини разом з позивачем відповідає її інтересам. Позивач має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі, оскільки вона часто і тривалий час перебуває за кордоном в іншій країні, а коли знаходиться за місцем свого проживання не спілкується в достатній мірі з дитиною. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 02.06.2023 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків (а.с.21-22). Ухвалою суду від 09.06.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с.32-33). Ухвалою суду від 28.08.2023 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на тридцять днів, з 02.08.2023 року (а.с.63-64). Ухвалою суду від 25.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.86-87). Позивач позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник позивача позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.74, 89, 102, 120, 127, 132, 140, 144, 148, 150, 157, 161, 165, 170, 174, 179, 182, 188, 187, 199). 16.06.2023 року подала до суду заяву про проведення розгляду справи за її відсутності у зв`язку із виїздом за кордон. Позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення, оскільки самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини, має іншу сім`ю, часто перебуває за кордоном пртягом тривалого часу та не може забезпечити здобуття нею повної загальною середньої освіти. Визнає, що позивач дійсно самостійно виховує та утримує дитину. Наслідки визнання позову їй відомі та зрозумілі (а.с.42). Представник третьої особи підтримала висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком та заперечила проти відібрання дитини від матері. Письмових пояснень не подав. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника третьої особи, сідків, думку малолітньої дитини, дослідивши надані докази, в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 01.02.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04.12.2014 року по справі №383/1468/14-ц розірвано, що підтверджується копією вказаного рішення суду (а.с.11). Від спільного проживання сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01.02.2013 року (а.с.10). З копій витягів з реєстру територіальної громади щодо реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.12, 13). З копії характеристики Комунального закладу «Бобринецький ліцей №1» Бобринецької міської ради Кіровоградської області вбачається, що учень 4-Б класу [PERSON] навчається у ліцеї з 01.09.2019 року. [PERSON] дисциплінований, відповідальний, програмовий матеріал засвоює на достатньому рівні, всебічно розвинений. За весь період навчання [PERSON] в навчальному закладі його вихованям та навчанням активно займається тато [PERSON] . Батько щодня привозить дитину вранці та забирає після уроків, відвідує батьківські збори, цікавиться поведінкою та навчанням сина, постійно тримає зв`язок з класним керівником та вчителями. Родина активно бере участь у класних заходах та шкільних виставах (а.с.14). Згідно копії відомості з Дежавного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 25.05.2023 року, встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований та отримує постійний дохід (а.с.15). Згідно з копією висновку органу опіки та піклування Бобринецької міської ради від 16.06.2023 року №03-42/731/01, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бобринецької міської ради від 23.06.2023 року №395, враховуючи інтереси дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] за батьком [PERSON] (а.с.60-62). Згідно висновку органу опіки та піклування Бобринецької міської ради від 31.10.2023 року №03-42/1399/01, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бобринецької міської ради від 28.11.2023 року №623, у зв`язку з відсутністю правових підстав щодо відібрання дитини, орган опіки та піклування вважає за не доцільне відібрання дитини [PERSON] у матері [PERSON] . Відібрання дитини в даному випадку є передчасним та таким, що суперечить інтересам дитини. Зокрема послались на зміст характеристики, виданої Комунальним закладом «Бобринецький ліцей №1» Бобринецької міської ради Кіровоградської області, згідно якої обоє батьків приділяють належну увагу духовному, розумовому та фізичному розвитку сина (а.с.123-125). З копії витягу з наказу Міністерства економіки України про бронювання військовозобов`язаного встановлено, що військовозобов`язаному [PERSON] , що працює в ПрАТ «Кіровоградобленерго» на посаді водія автотранспортного засобу довжиною 5 метрів Бобринецький РЕМ надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації строком на 6 місяців до 23.05.2024 року (а.с.136). З копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон, виданого 12.12.2019 року на ім`я [PERSON] , [INFO] встановлено, що вона в період з 20.06.2022 по 11.09.2022 року виїжджала за межі України (а.с.137). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивача та бабусею малолітнього [PERSON] . Відповідач не проживає з дитиною з липня 2015 року, як дитина пішла в садок. Відповідач проживає із співмешканцем, з яким вживає спиртні напої. Співмешканець відповідача насміхається з дитини, дитина йому не потрібна. Відповідач не піклується про диину та не проявляє ініціативу у її вихованні. Дитина не хоче йти до матері, а коли ходить то лише на 1-1,5 год. Зверталась до Органу опіки та піклування Бобринецької міської ради, щоб відібрали дитину у матері, оскільки остання не доглядала за дитиною належним чином. Дитина забезпечна всім необхідним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що малолітній [PERSON] є її племінником. Дитина проживає разом з позивачем, якому вона допомагає в догляді за дитиною. Коли відповідач проявляла ініціативу, щоб провести час з сином, він неохоче йшов до матері. Зі слів дитини їй відомо, що співмешканець відповідача ображає його, оскільки має зайву вагу. Також [PERSON] жалівся їй на те, що відповідач на нього кричить. В її присутності відповідач дитину не ображала. В судовому засіданні 11.09.2024 року малолітній [PERSON] пояснив, що проживає з батьком в [ADDRESS] , навчається у Бобринецькому ліцеї №1 в 6 класі. Також інколи проживає у дідуся з бабусею. День народження святкував вдома з батьками, які подарували йому гроші. Любить грати з батьками в хованки. Мама працює в магазині «Аврора», тато працює електриком. У мами на роботі востаннє був в літку, а у тата близько 2-3 днів назад. Магазин, де працює мама знаходиться від школи недалеко. Мама повертається з роботи о 20-21 год. Маму бачить не часто. Стосунки з мамою на даний час нейтральні, з батьком хороші. Маму любить трохи, ображається на неї за те, що вона пішла та проживає окремо. Мама ніколи його не ображала та не дорікала йому. Радіє коли приходить до мами додому. Мама проживає недалеко від нього. Дізнався, що йому потрібно прийти до суду пів року назад, але в суд не приходив щоб тата не забрали на війну. Якщо він не залишиться з татом, то його заберуть на війну. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§76). У §54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16-ц (провадження № 61-29090св18) вказано, що «відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку має, бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси». Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України (в редакції Закону №463-IX від 16.01.2020) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Згідно ч.1 ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, що визначено ч.1 ст. 160 СК України. І тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, як визначено ч.1 ст.161 СК України. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, бажання дитини, стать, вік дитини, матеріальне забезпечення батьків, їх працевлаштування та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. [PERSON] до пред`явлення позову проживає з батьком, а відповідач визнає позов та погоджується на проживання дитини з батьком, доказів існування спору між сторонами щодо місця проживання дитини до позову не додані. Тобто сторони, як це і передбачено ч.1 ст.160 СК України, фактично, визначили місце проживання дитини з батьком за взаємною згодою. Таким чином, у відповідності до вимог ст.29 ЦК України, ст.160 СК України місце проживання дитини за згодою батьків визначено за згодою сторін. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене права чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушення. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Фактично у даному випадку спір щодо місця проживання дитини ініційований батьком, з яким проживає дитина, від якого мати дитини не вимагає зміни їх місця проживання. За встановлених обставин у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, між батьками виник спір саме щодо місця проживання дитини, оскільки мати дитини не вимагає від батька дитини змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача. В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Вказані обставини підлягають перевірці судом. До аналогічних висновків прийшов Київський апеляційний суд у постанові від 16.12.2020 №357/7976/18 та Верховний Суд у постанові від 10.06.2021 справа №369/1587/19. З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками про визначення місця проживання дитини та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді. Відсутність між сторонами відповідного спору, унеможливлює вирішення питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Щодо визнання позову відповідачем. За правилом п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно ч.6 цієї статті суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Відповідач подала заяву про визнання у повному обсязі позовних вимог підтвердиши підстави позову (а.с.42), однак суд не приймає таке визнання на підставі ч.6 ст.49 ЦПК України, оскільки воно суперечить інтересам дитини, а реального спору між [PERSON] та [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини не існує. Сторони самостійно визначились із місцем проживання [PERSON] , про що додатково свідчить факт проживання малолітнього [PERSON] з позивачем за згодою матері. Щодо думки дити з приводу спору. Думка дитини враховується судом, про те не є вирішальною при вирішенні питання про місце проживання. Саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності. Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного суду від 27 січня 2021 року у справі № 727/3856/18. Обізнаність дитини про необхідність прийти до суду за пів року до 11.09.2024 року (день з`ясування думки дитини) свідчить про тривалу підготовку батьком дитини до судового засідання у власних інтерсах у зв`язку з мобілізацією, адже малолітній [PERSON] пояснив, що якщо він не залишиться з татом, останнього заберуть на війну. Оцінюючи висловлене дитиною сторін бажання проживати з батьком, суд враховує, що воно сформовано, зокрема бажанням допомогти батьку через проведення в Україні мобілізації під час воєнного стану. Відтак, суд вважає можливим ухвалити рішення у справі всупереч думці дитини з метою дотримання інтересів самої дитини. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Бобринецької міської ради від 16.06.2023 року №03-42/731/01, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бобринецької міської ради від 23.06.2023 року №395, про доцільність визначити місце проживання дитини [PERSON] за батьком [PERSON] (а.с.60-62), оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, адже складений без обстеження умов проживання відповідача (матері) та без з`ясування ставлення останньої до своїх батьківських обов`язків. При його складанні не було враховано в повній мірі характеризуючі дані матері, адже за характеристикою Комунального закладу «Бобринецький ліцей №1» Бобринецької міської ради Кіровоградської області, зміст якої викладений у висновку органу опіки та піклування Бобринецької міської ради від 31.10.2023 року №03-42/1399/01 (а.с.123-125), обоє батьків приділяють належну увагу духовному, розумовому та фізичному розвитку сина. А згідно характеристики того ж закладу від 23.05.2023 року родина активно бере участь у класних заходах та шкільних виставах (а.с.14). Пояснення свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивача та свідка [PERSON] , яка є тіткою малолітнього [PERSON] про неналежне ставлення відповідач до своїх батьківських обов`язків щодо піклування та виховання сина суд оцінює критично, оскільки їх показання спростовуються поясненнями самої дитини щодо участі матері в його житті та характеристикою мами наданої Комунальним закладом «Бобринецький ліцей №1» Бобринецької міської ради Кіровоградської області, в якому навчається [PERSON] . Вимога позову про самостійне виховання позивачем (батьком) малолітнього [PERSON] без участі матері [PERSON] , спростовується поясненями самої дитини, з яких вбачається, що мама проживає в місті Бобринець неподалік від нього та приймає участь у його вихованні. Таким чином, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Бобринецької міської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком, відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав для проживання дитини із батьком, у зв`язку із самостійним вихованням дитини батьком без участі матері слід відмовити повністю. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed