Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вище вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05.02.2017 близько 21:08 год. на станції Кодима, у м. Кодима, Одеської області, потяг № 2952 на 1267 км. пікет № 3, під керуванням машиніста [PERSON] , скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO]., який внаслідок отриманих тілесних ушкоджень помер. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 15 від 07.02.2017, безпосередньою причиною смерті є «пішохід травмований при зіткненні з залізничним транспортом». В ході досудового розслідування було проведено судово-медичну експертизу і згідно з висновком СМЕ № 8 від 24.02.2017 тілесні ушкодження [PERSON] є характерними для залізничної травми. Вказані обставини доводяться постановою про закриття кримінального провадження від 16.08.2018, висновком СМЕ № 8 від 24.02.2017. Власником локомотива, що скоїв наїзд на [PERSON] , є Акціонерне товариство «Українська Залізниця», що підтверджується листом від 27.08.2021 №ЦЦТЕХ018/261. Машиніст потяга [PERSON] перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», що підтверджується листом від 27.08.2021 №ЦЦТЕХ018/261. [PERSON] була дружиною загиблого. Вона втратила чоловіка, людину, з яким проживала однією сім`єю та будувала майбутнє, до моменту загибелі чоловіка вони прожили разом 15 років. В шлюбі в них народилася дитина, яку вони спільно виховували. Смерть чоловіка стала різкою психотравматичною подією, яка викликала надзвичайний стрес. Виховання неповнолітньої доньки, оплата її навчання в майбутньому та всі домашні турботи тепер залежали лише від неї. Вказана подія повністю змінила її життя та забрала близьку людину. [PERSON] , дочка загиблого, якій на момент ДТП було 12 років. Внаслідок смерті батька вона позбавлена можливості отримувати допомогу та підтримку від батька, що відновлені у будь-який спосіб бути не можуть, вона була близькою зі своїм батьком, адже вони проживали разом, батько піклувався про неї, допомагав матеріально.Вона відчуває страждання та біль, які пов`язані із загибеллю [PERSON] , неможливістю поспілкуватися з ним, отримати пораду. [PERSON] була матір`ю загиблого. Вона втратила рідного сина, який був її підтримкою та допомогою. Позивач проживала по сусідству з загиблим, тому вони зберігали зв`язок навіть після того, як загиблий створив власну сім`ю.Смерть сина позбавила позивача підтримки та можливості отримувати підтримку та допомогу в майбутньому. Внаслідок смерті сина, позивача переслідує відчуття самотності, тривожності.Смерть рідного сина спричиняє біль та страждання, які ніколи не будуть припинені, враховуючи, що жодними зусиллями попередній стан не може бути відновлений.Додаткових страждань додає те, що внучка в ранньому віці залишилась без батька. Враховуючи те, що позивачів та загиблого об`єднували тісні стосунки, вони отримували підтримку і допомогу від загиблого, а також те, що смерть [PERSON] повністю змінила життя позивачів у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, позивачі просять суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] 250 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, на користь [PERSON] - 300 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, на користь [PERSON] - 300 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди та 42 700 грн. в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника (а.с. 1 - 6). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 02.05.2023 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження (а.с. 46). 29.05.2023 на адресу Вінницького районного суду Вінницької області від представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що на момент наїзду на потерпілого поїзд слідував з допустимою швидкістю 57 км/год, машиніст діяв відповідно до Правил технічної експлуатації залізниць України і з метою уникнення наїзду подавав сигнали великої гучності, на які потерпілий не реагував, при швидкості 57 км/год машиніст застосував екстрене гальмування. В рамках досудового розслідування, було проведено експертне дослідження. Згідно висновку експерта, під час дослідження трупа [PERSON] виявлений етиловий спирт в концентрації 1, 86 %, що при житті відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння. Та при визначенні розміру грошового відшкодування шкоди вина потерпілого безспірно підлягає врахуванню. В даному випадку, вина машиніста поїзда в наїзді на потерпілого відсутня, постанова про закриття кримінального провадження чинна. При цьому, має місце груба необережність потерпілого, який грубо порушив елементарні правила поведінки при знаходженні поряд з залізничною колією під час руху по такій товарного поїзда, порушив «Правила безпеки громадян на залізничному транспорті». Крім того, потерпілий знаходився у стані алкогольного сп`яніння та не міг не усвідомлювати негативні наслідки, які можуть настати в результаті вживання алкоголю. З приводу позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, представник позивача зазначає, що позивач [PERSON] звернулась до суду з даною вимогою з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні її позовних вимог. Також зазначає, що в зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, стягнення з відповідача значних сум загрожує стратегічно важливому товариству зривом відповідних перевезень військових вантажів та пасажирів, перевезенню гуманітарних вантажів для забезпечення медикаментами та продовольством цивільного населення в окремих регіонах України, ремонтів пошкоджених рухомого складу та інфраструктури, що у свою чергу в умовах воєнного стану може привести до масштабних та незворотних негативних наслідків для держави, тому відповідач просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с. 51 - 53). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 06.12.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження, встановлено загальний порядок дослідження доказів (а.с. 90). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 18.04.2024 позовну заяву прийнято до провадження судді Васильєвої Т.Ю., призначено судовий розгляд справи по суті. (а.с.105). В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, з підстав, вказаних в позовній заяві. Вважає, що розмір моральної шкоди є обґрунтованим та справедливим, відповідає наведеній ним судовій практиці, а позовна давність до заявлених вимог, в тому числі про стягнення матеріальної шкоди, не поширюється, оскільки вона заподіяна смертю потерпілого. Понесення матеріальної шкоди підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, розмір моральної шкоди позивачі визначили за глибиною душевних страждань, враховуючи, що матір і дочка втратили єдиного сина і батька, а дружина загиблого створила нову сім`ю, тому розмір відшкодування визначений ними по різному. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги позивачем не визнаються в повному обсязі. Дійсно, відбулася дорожньо-транспортна пригода, проте вона відбулася через те, що потерпілий допустив грубу необережність, перебуваючи на коліях, а також перебував в стані алкогольного сп`яніння. Вина працівника АТ «Українська залізниця» в загибелі [PERSON] відсутня, що доведено постановою про закриття кримінального провадження. Вважає, що зазначена в позові сума морального відшкодування значно завищена, з огляду на судову практику в аналогічних спорах. Крім цього, вважає, що [PERSON] пропущено строк позовної давності щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди, яку вважає такою, що становить три роки. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.02.2017, виданим виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, актовий запис № 06 та копією лікарського свідоцтва про смерть № 15 від 07.02.2017 (а.с. 18). Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть від 07.02.2017, причиною смерті [PERSON] була політравма (а.с. 16 - 17). Постановою слідчого відділення Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області від 16.08.2018 кримінальне провадження № 12017160320000045, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.01.2018, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Було встановлено, що 05.02.2017 біля 21.08 год. потяг № 2952 на 1267 км. пікет № 3 здійснив екстрене гальмування з метою запобігання наїзду на людину. Перешкодити наїзду не вдалося, в результаті чого [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці. Смерть [PERSON] стоїть в прямому причинному зв`язку з залізничною травмою. Під час дослідження трупа [PERSON] виявлено в крові етиловий спирт в концентрації 1, 86%, що при житті відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння (а.с. 9 - 10). Відповідно до копії висновку експерта № 8 від 24.02.2017, смерть [PERSON] стоїть в прямому причинному зв`язку з залізничною травмою з наявними пошкодженнями і настала 05.02.2017 від комплексу ушкоджень у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, поєднаної з травмою органів грудної та черевної порожнини. Під час дослідження трупа [PERSON] виявлено в крові етиловий спирт в концентрації 1, 86 %, що при житті відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння (а.с. 11 - 15). Згідно відповіді АТ «Укрзалізниця» від 27.08.2021, локомотив 2 ЕЛ5 № 011 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Подільськ» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця». [PERSON] працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Подільськ» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електровоза з 30.10.2001 по теперішній час (а.с. 8). Згідно копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 29.06.2002, [PERSON] та [PERSON] 29.06.2002 зареєстрували шлюб (а.с. 19). 04.10.2022 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 3036, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 31). Згідно копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 21.06.2005 та серії [NUMBER] від 14.06.1979, а також копії свідоцтва про укладення шлюбу від 25.10.1981, позивач [PERSON] була донькою [PERSON] , та позивач [PERSON] була матір`ю [PERSON] (а.с. 20, 21, 37). Відповідно до копії товарного чеку від 23.03.2018, акта прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), фото-таблиці, [PERSON] понесла витрати, пов`язані зі спорудженням надгробного пам`ятника [PERSON] на суму 42 700 грн. (а.с. 22, 23) Згідно копії Акта службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на Одеській залізниці Одеської дирекції залізничних перевезень від 13.02.2017 з додатками, нещасний випадок з [PERSON] трапився внаслідок порушення ним вимог п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспортні України». Вини працівників залізничного транспорту не встановлено (а.с. 56 - 60). За змістом статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Якщо моральна шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з положенням статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №461/8496/15-ц суд зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 760/28302/18-ц, від 02.11.2020 у справі № 133/1238/17. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України). Оскільки власником локомотиву 2 ЕЛ5 № 011 є виробничий підрозділ «Локомотивне депо Подільськ» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», а машиніст вказаного локомотиву [PERSON] на момент події 05.02.2017 працював в виробничому підрозділі «Локомотивне депо Подільськ» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», тому Акціонерне товариство «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини особи, яка таку шкоду завдала. У постанові від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18 Верховний Суд зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Суд враховує, що в даному випадку мала місце груба необережність потерпілого, який в порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України перебував на залізничній колії, при цьому перебував в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеню, що за нормами частини другої статті 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування за завдану шкоду. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовного зв`язку; при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід.; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м. Дотримання зазначених Правил не вимагає від пішоходів особливих зусиль, певних навичок чи здібностей. Крім того, [PERSON] порушив п. 3 Постанови КМУ № 903 від 10.11.1995 «Про правила поведінки громадян на залізничному транспорті», відповідно до якого особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях, знаходитися у службових приміщеннях залізниці, крім приміщень, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою. Суд також бере до уваги, що [PERSON] перебував в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеню, що підтверджується висновком експерта № 8 у кримінальному провадженні № 12017160320000045. Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення з відповідача, суд також враховує , що пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц наголосила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, §62, 12.07.2007). Отже, враховуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги обставини смерті [PERSON] внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, допущення ним грубої необережності, що полягала в порушенні пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також перебування в стані алкогольного сп`яніння, водночас, позивачі втратили молоду близьку та рідну людину, що дійсно завдало їм моральної шкоди в зв`язку з втратою звичних життєвих зв`язків та необхідністю вживати додаткових заходів до захисту своїх прав, тому суд вважає розумним та обґрунтованим розміром моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача, визначити в розмірі 80 000 грн позивачці [PERSON] , яка після втрати чоловіка змогла створити нову сім`ю, та по 100 000 грн відповідачам [PERSON] та [PERSON] , яким інша людина не зможе замінити батька та сина. Щодо стягнення витрат на спорудження надгробного пам`ятника, суд зазначає таке. Намогильні споруди - пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих (абзац шостий статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу»). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. У статті 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному законодавстві містяться правила відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника. За загальним правилом, у разі понесення таких витрат на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, а кредитором - особа, яка здійснила такі витрати. При цьому, у статті 1201 ЦК України не встановлено межі по відшкодуванню таких витрат. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію. Оскільки зазначений спір стосується здійснення відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю особи, на таку вимогу позовна давність не поширюється, а наведені представником відповідача доводи про те, що до цієї вимоги застосовується загальна позовна давність у три роки, є помилковими. Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 210/5258/16-ц. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання тій особі, яка понесла ці витрати. На підтвердження витрат на спорудження надгробного пам`ятника [PERSON] надано товарний чек на суму 42 700 грн, отже, витрати на спорудження надгробного пам`ятника доведені належними та допустимими доказами. Тому суд вважає, що такі вимоги підлягають задоволенню. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Outcome: partial