Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з нею, мотивуючи тим, що 08.04.2014р. між сторонами був укладений шлюб, який було розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської. У шлюбі в сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , дитина разом із матір`ю проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивач повністю матеріально утримує доньку, приймає активну участь у її вихованні, лікуванні, тощо, водночас батько - [PERSON] , починаючи з моменту розлучення і до сьогоднішнього дня, не приймає участі в житті доньки. Жодної цікавості та ініціативи стосовно потреб своєї доньки, її інтересів, навчання, розвитку відповідач не проявляє. Відповідач не спілкується із донькою, не дзвонить їй, не підтримує жодного зв`язку. Усі рішення, що стосуються життя та здоров`я дитини приймає лише мати - [PERSON] , оскільки батько - [PERSON] повністю самоусунувся від виховання доньки. Відповідач заблокував позивача усіх месенджерах та соціальних мережах та не відповідає на дзвінки, на контакт не виходить, будь-якої матеріальної підтримки не надає. Позивач неодноразово намагалася зв`язатися із відповідачем для отримання від нього згоди як батька на прийняття рішень відносно їхньої дитини, але оскільки відповідач усюди заблокував позивачку, це виявилося неможливим. Підставою зверненням із даним позовом слугувало те, що для прийняття будь-яких рішень відносно дитини (переведення у іншу школу, вчинення медичних маніпуляцій, оформлення соціальних плат тощо) вимагається згода батька, водночас Позивачка втратила будь-які соціальні контакти із відповідачем та не може отримати від нього будь-якої згоди. У зв`язку з війною позивачка разом із донькою виїхали тимчасово до Канади, де і проживають на даний час. Позивачка працює, вони з донькою орендують житло, донька відвідує навчальний заклад. Дохід позивачки дозволяє їй самостійно виховувати та утримувати дочку і себе. За наведених обставин позов просила задоволити. Ухвалою суду від 04.09.2024 року закрито підготовче провадження у справі, та призначено судовий розгляд справи по суті. Представник позивача в судовому засідання позов підтримала з підстав наведених у ньому, просив позов задоволити. Позивачка в судове засідання не з`явилась та не просила про розгляд справи із застосуванням відеоконференцзв`язку. Відповідач в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник Органу опіки та піклування в судове засідання не з`явилась, 27.09.2024 року на поштову адресу суду надійшла заява про розгляд справи уза відсутності представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області, а також належним чином завірений витяг рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 21.08.2024 року №180 та висновок про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , представник просив прийняти рішення в інтересах дитини беручи до уваги висновок органу опіки та піклування. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі який рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області №346/4918/23 від 03.10.2023 було розірвано (а.с.57). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 жовтня 2012 року позивач та відповідач є батьками малолітньої дитини [PERSON] [INFO] (а.с.23). Позивач проживала та зареєстрована разом з донькою за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 21.05.2024 (а.с.27). Згідно копії витягу із державного реєстру речових прав та свідоцтва про право власності будинок [ADDRESS] належить позивачу на праві спільної власності, розмір частки становить 1/4 (а.с.24-25). На даний час позивач разом із донькою проживають в м. Ванкувері, Канада, що підтверджується договором оренди від 01.10.2023 року (а.с.28-29). Також позивачем на підтвердження працевлаштування надано виписки із компанії щодо заробітної плати (а.с.30-54). [PERSON] із вересня 2023 року відвідує початкову школу імені Флоренса Найтінга, що підтверджується довідкою від 17.11.2023 року (а.с.55-56). Також до матеріалів справи позивачкою надано фотознімки житл, як стверджує позивач, у м. Ванкувер із яких вбачається, що в даному житлі об лаштовані належні умови для проживання дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.66-69). Згідно із відповіді із єдиного державного демографічного реєстру відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.72). Як вбачається із висновку органу опіки та піклування, який затверджений рішенням виконавчого комітету міської ради від 21.08.2024 року № 180, питання про визначення місця проживання дитини розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, батьки дитини не були присутніми на засіданні комісії, свої пояснення не надавали. Відповідач на зв`язок не виходив, а інформація щодо присутності матері взагалі відсутня. Виконавчий комітет, розглянувши первинні матеріали справ, рекомендації комісії, вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] . Комісія не виявила причин через які б мама не могла займатися виховання своєї дитини. Відповідно до ч. 2, 8 та 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як підтверджено представником позивача та вбачається із матеріалів справи, позивачка разом з дитиною на даний час проживає та має намір проживати і надалі в Канаді. Інформація про надання згоди відповідача на таке проживання дитини за межами України в матеріалах справи відсутня. На території України триває війна, яка спричинена діями рф, та на час війни діти могли виїжджати за межі України з одним із батьків без офіційного письмового дозволу іншого з батьків. Отже, в даному випадку батько дитини не міг чинити та не чинив перешкод позивачці у виїзд дитини разом з нею за кордон. Позивачка в позові та її представник в судовому засіданні вказують, що батько не цікавиться життям дитини, не спілкується з нею, але жодних доказів такого суду не надано, те що батько не спілкується з дитиною може бути спричинено об`єктивними обставинами, оскільки дитина проживає в Канаді, а батько залишився в Україні. Судом не встановлено, а позивачкою не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Як вбачається із висновку органу опіки піклування, комісія не спілкувалась із мамою, дитиною та батьком, не з`ясовувала які відносини між ними. У висновку зазначено, що комісія обстежила умови проживання дитини в м. Коломия, де вона не проживає фактично. В даній ситуації немає значення, які створені умови для проживання дитини в Україні в м. Коломия, оскільки дитина там не проживає. У висновку не зазначено та комісією взагалі не з`ясовувалось де фактично проживає дитина, в яких умовах. Висновок є абсолютно не обґрунтованим та не ґрунтується на фактичних та об`єктивних даних, а тому суд не може брати його в основу свого рішення. У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 зазначено, що у випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливості надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тому, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування у даній справі, оскільки він є необґрунтованим та суперечить інтересам дитини та батька. Позивачка вказує, що підставою для звернення з позовом послужило те, що для прийняття будь яких рішень стосовно дитини, а саме: переведення в іншу школу, вчинення медичних маніпуляцій, оформлення соціальних виплат, вимагається згода батька. Але таке її твердження є необґрунтованим, оскільки дитина перебуває в Канаді, відвідує школу, отримує медичне забезпечення, жодних доказів що для цього є якісь перешкоди позивачкою не надано і представник позивача в судовому засіданні вказала, що таких доказі не має. Як і немає доказів того, що відповідач чинить перешкоди позивачці в тому щоб дитина проживала разом з нею в Канаді, відвідувала там школу, отримувала медичну допомогу, соціальні допомоги. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі ? СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Позивачкою та її представником не надано суду доказів того, що така згода батька, відповідача у справі, відсутня. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Встановлено, що на момент розгляду справи про розірвання шлюбу між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання дитини, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли і суд його не вирішував. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріали справи містять докази того, що після припинення сімейних відносин між сторонами, дочка залишилася проживати і тривалий час проживає разом з матір`ю та знаходиться на її повному утриманні. Окрім того даний факт відповідач у підготовчому засіданні не заперечив. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах». Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. Спір, який перебуває на розгляді суду, був ініційований матір`ю дитини, з якою дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Батько дитини не вимагав та не вимагає зміни її місця проживання. А тому, позивачем не доведено, що на час звернення до суду матері з позовом про визначення місця проживання дитини разом із нею, яка фактично проживала і проживає разом із нею, порушені права позивачки. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивачки не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі (постанова КЦС ВС від 10.07.2024 № 127/16211/23 (61-1964св24)). Врахувавши все вищенаведене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, відповідно до ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 7, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст. 29 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed