Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся з позовом про визначення місця проживання малолітної дитини, який мотивував тим, що з громадянкою [PERSON] (далі Відповідачка) вони перебували у шлюбі з 14 травня 2011 року по 26 грудня 2023 року. За період перебування у шлюбі у них народилася одна дитина - дочка [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини вони прожили ще деякий період разом, після чого припинили спільне проживання та жодних відносин не підтримують. Донька проживає з Позивачем за адресою [ADDRESS] , їй тут подобається і тут вона бажає проживати, про що казала неодноразово Відповідачці. Мати дитини давно покинула сім`ю, жодної участі у вихованні дитини не бере, життям дочки не цікавиться, веде аморальний спосіб життя, вона проходила курс психосоціальної реабілітації. Позивачка не хоче добровільно надати згоду на проживання дитини з Позивачем. При цьому він не перешкоджає спілкуванню дитини з матір`ю, не висловлюється негативно в сторону матері в присутності доньки для збереження авторитетності матері перед дочкою та задля збереження ментального здоров`я доньки. Своєю чергою він належним чином виконує батьківські обов`язки щодо дитини, зокрема утримує її, постійно стежить за її здоров`ям, забезпечує здобуття нею освіти, створює належні умови для її навчання, відпочинку, гармонійного розвитку. Він не зловживає спиртними напоями, не вживає наркотичних засобів, не допускає фактів вчинення домашнього насилля щодо дитини, або за її присутності, намагається бути прикладом для дитини. Донька здорова, оточена любов`ю і увагою, забезпечена всім необхідним. Вважає, що для повного забезпечення прав та законних інтересів дитини, наразі назріла потреба визначити місце проживання дитини з ним, оскільки він має можливість забезпечити дитині належні умови проживання та повною мірою займатися вихованням доньки, при цьому не перешкоджатиме дитині у спілкуванні з Відповідачкою на умовах, встановлених органом опіки та піклування. З огляду на викладене, просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з ним - [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Рахівського районного суду від 30.04.2024 було відкрито провадження, визначено розгляд справи проводити у загальному позовному провадженні та запропоновано Відповідачці протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, подати суду відзив на позовну заяву і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідачка копію ухвали про відкриття провадження у справі від 30.04.2024 отримала 14.05.2024, що підтверджено інформацією на сайті Укрпошти за наслідками відстеження поштового відправлення, відзиву на позов не подала. Ухвалою суду від 14.06.2024 було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, представник позивача - [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримують та просять позов задовольнити. Відповідачка, [PERSON] , в судове засідання не з`явилася жодного разу (28.05.2024, 14.06.2024, 14.08.2024, 03.09.2024) про дату, час та місце розгляду справи щоразу була повідомлена. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1\~статті 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно зі\~статтею 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подавши свої\~\~докази, сторони реалізували своє право\~\~на доказування\~\~і одночасно виконали обов`язок\~\~із доказування,\~\~оскільки\~ст. 81 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх\~\~вимог і заперечень. Судом встановлено, що між сторонами шлюб зареєстровано 14 травня 2011 року виконкомом Косівсько-Полянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис №9. За час спільного проживання у них народилася одна дитина, дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Рахівського районного суду закарпатської області від 26.12.2023 (справа №305/2403/23 провадження по справі 2/305/597/23) шлюб між сторонами розірвано. Це рішення набрало законної сили 26.01.2024. Між сторонами існує спір з приводу місця проживання малолітньої доньки, оскільки добровільної згоди на її проживання з [PERSON] Відповідачка не надає. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, СК України, ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції про захист основних прав і свобод, Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та Декларації прав дитини ООН, проголошеної резолюцією від 20.11.1959 року. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до вимог ст. 51 Конституції України та ст. 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Згідно зі ст. 150, ст. 151, ст. 152, ст. 155, ст. 163 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. За правилами ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-Ш закріплено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, згідно з ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-ІІІ, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Питання забезпечення інтересів дитини базується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження. Дорослі, поринаючи у свої власні проблеми, скуті взаємними образами, почуття дітей і їх переживання за інерцією відкладають на другий план. Тоді ж як в більшості випадків кардинально змінюється саме життя дитини: це і нове оточення, часто нове місце проживання, неможливість спілкування з обома батьками одночасно тощо. Тоді ж кожній дитині необхідне емоційно комфортне середовище для нормального фізичного, духовного та морального розвитку. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v.\~Ukraine,\~\~№ 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Матеріали справи містять дані про те, що після того, як [PERSON] та [PERSON] припинили спільне проживання у 2021 році, їхня малолітня донька [PERSON] залишилася проживати в будинку зі своїм батьком - [PERSON] у [ADDRESS] . Згідно з довідкою №137 від 20.02.2024 [PERSON] , [INFO] , мешканка [ADDRESS] проходила курс психосоціальної реабілітації у ГО "Західна Інституція Терапії Залежностей". Згідно з витягом з журналу реєстрації актів сп`яніння №54 від 23.11.2019 громадянка [PERSON] , [INFO] , була скерована ДОП СП [PERSON] для обстеження на стан алкогольного сп`яніння. За результатами обстеження 23.11.2019 о 20:15 годині встановлено стан сп`яніння 2,97%. Відповідно до довідки №63/10-18/6 від 30.01.2024 до складу сім`ї [PERSON] , [INFO] , входить дочка [PERSON] , [INFO] . Згідно з актом обстеження матеріально-побутових [PERSON] від 31 січня 2024 року, складеного депутатом [PERSON] , затвердженим селищним головою смт Великий Бичків Олегом Бурсою, [PERSON] проживає у [ADDRESS] . Має на утриманні доньку [PERSON] , [INFO] , та сам займається її вихованням. Мати дитини не проживає з ними з 2021 року. Характеристика на [PERSON] , що була складена старостою села Косівська Поляна Великобичківської селищної ради Дмитром Костюком №19 від 30.01.2024, вказує на те, що [PERSON] характеризується позитивно - відповідальний, комунікабельний, дотримується правил добросусідства, бере участь у громадському житті села, дотримується морально-етичних норм, вихований та ввічливий. Він розлучений та має на утриманні одну дитину. В межах цієї справи було доручено органу опіки та піклування виконавчого комітету Рахівської міської ради надати суду висновок щодо вирішення спору про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з висновку органу опіки в результаті обстеження з`ясовано, що дитина [PERSON] , проживає в будинку у [ADDRESS] , разом з батьком [PERSON] та бабусею в хороших матеріально-побутових умовах, наявні дитячі речі, іграшки, планшет, харчі, місце для відпочинку, дитяча кімната. Батько дитини офіційно ніде не працює, на сезонні роботи за межі України не виїжджає, періодично працює без укладення мирової угоди. Мати дитини, [PERSON] виїжджає на сезонні роботи за межі України (Чеська Республіка), догляду за дитиною не здійснює, участі у вихованні дитини не бере, матеріально не допомагає, спілкується з донькою телефоном, зловживає спиртними напоями, Тому орган опіки та піклування вважає, що дитина повинна проживати з батьком - [PERSON] . Звернувшись до суду з даним позовом, [PERSON] просив захистити порушене право з підстав, передбачених статтею 162 СК України. Зокрема, [PERSON] відмовляється надати згоду на проживання доньки [PERSON] з [PERSON] , при цьому донька [PERSON] є малолітньою, сама не може визначати своє місце проживання, а отже спір повинен бути вирішений судом, адже між батьками не досягнуто згоди з цього приводу. Верховний Суд 09.11.2020 під час перегляду в касаційному порядку рішення у справі № 487/7241/18 провадження № 61-22623св19 вказав, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. [PERSON] суд не допитував, оскільки дитина не досягла віку, з якого відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України суд зобов`язаний заслуховувати її думку. За таких обставин суд встановивши, що наразі проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з її батьком, [PERSON] , [INFO] , якнайкраще відповідатиме її інтересам, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення даного позову. Питання розподілу судових витрат сторонами не порушувалося, тому такі залишаються за ними.

Outcome: approved