Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є балансоутримувачем адміністративної будівлі 39 ДРПЧ з гуртожитком, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач тривалий час за місцем реєстрації не проживає. Факт реєстрації відповідача у квартирі перешкоджає позивачу, користуватися, володіти та розпоряджатися в повному обсязі\~своєю власністю. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 15.01.2024 відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 23.04.2024 від відповідача надійшли пояснення, згідно яких він просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що він іншого житла не має, сплачує комунальні послуги, крім нього у гуртожитку проживають та зареєстровані його дружина та донька Представник позивача в судове не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, пояснивши що він проживає у гуртожитку в кв.15, вселився разом зі своє сім`єю дружиною та донькою, інтересу до даної квартирі він не втратив, сплачує за комунальні послуги в сім`ї дружина. На даний час він розірвав шлюб, але разом з ним проживає колишня дружина та донька інвалід. З 2013 року працює пожежником, а з 2020 водієм пожежного автомобіля, до війни був графік роботи сутки через три, зараз у зв`язку з відсутністю працівників, майже постійно перебуває на роботі, там і ночує, тому проживає не постійно у зв`язку із цим. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що їхній сім`ї надали квартиру у гуртожитку, вони проживали разом, народилась дитина, яка має інвалідність з дитинства. На даний час вони розірвали шлюб з відповідачем, але він проживає у спірній квартирі, дає їй гроші на сплату комунальних послуг та вона здійснює оплату. Їй стало відомо з розмови із мешканцем гуртожитку [PERSON] , що він не підписував акт про непроживання її чоловіка. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~держава Україна\~в особі Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області є власником адміністративної будівлі 39 ДРПЧ з гуртожитком, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Адміністративна будівля 39 ДРПЧ з гуртожитком, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебуває на балансі Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна. Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області надає право своїм працівникам та членам їх сімей користуватися житловим приміщенням вказаного гуртожитку з відповідною реєстрацією місця проживання відповідно до чинного законодавства. Згідно листа ВНАП виконавчого комітету Южненської міської ради Одеського району Одеської області №2493/09-03 від 10.08.2023 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії паспорту відповідача він зареєстрований за даною адресою з 18.08.2003. Крім нього за даною адресою зареєстровані його дружина [PERSON] та донька [PERSON] також з 18.08.2003, що підтверджується копіями витягу є Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця проживання, паспорту [PERSON] , свідоцтв про народження та укладення шлюбу. Згідно акту\~житлово-побутової\~комісії 39\~ДПРЧ 7\~ДПРЗ ГУ\~ДНСНС України\~в Одеській\~області від\~01.08.2023 [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2010 року по теперішній час. Відповідно до довідки ГУ ДНСНС України в Одеській області №285 від 11.12.2023 [PERSON] проходив службу в підрозділах МВС, МНС, ДСНС України з 10.02.2000 по 28.02.2013. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 326 ЦК України визначає, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами. Статтею 386 ЦК України, встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правовідносини, які виникають між Головним управлінням та наймачами житлових приміщень гуртожитку, регулюються главою 4 Житлового кодексу України «Користування гуртожитками». Згідно із ст.127 Житлового кодексу України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до ст.128 Житлового кодексу України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування. Зі змісту зазначених норм вбачається, що житлове приміщення у відомчому гуртожитку підприємства для проживання, зокрема робітників і службовців надається тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, особу пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове жиле приміщення повинно бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Статтею 129 Житлового кодексу України, встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] було надано для проживання з сім`єю у складі дружини [PERSON] та доньки [PERSON] житлове приміщення № [NUMBER] в гуртожитку, яке знаходиться в адміністративній будівлі 39 ДРПЧ Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області. Факт видачі ордера відповідачу [PERSON] судом не встановлено. Проте, даний факт позивачем не заперечувався. Згідно із п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Верховний суд України у справі від 16.11.2016 № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник мас право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 у справі №825/1335/13-а. Згідно із ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шести місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УPCP), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мак Кенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Як встановлено в судовому засіданні відповідач не має іншого житла, окрім житлового приміщення за адресою [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Також встановлено, що відповідач постійно сплачує за комунальні послуги що підтверджується квитанціями за період 2022-2024 роки. Посилання позивача на те, що в наданих квитанціях платником є [PERSON] суд не бере уваги, так як в судовому засіданні було встановлено, що відповідач надає гроші, а колишня дружина сплачує за комунальні послуги, що підтверджується поясненнями відповідача та свідка [PERSON] . Крім того, згідно пояснень свідка [PERSON] суду стало відомо, що мешканець гуртожитку [PERSON] не підписував акт про непроживання відповідача, даний свідок викликався судом, але в судове засідання не з`явився. Також суд бере до уваги, що позивачем заявлені вимоги тільки до [PERSON] , але не пред`явлені вимоги до члена його сім`ї доньки [PERSON] та колишньої дружини [PERSON] Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК України визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналіз статті 71 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. За змістом частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Суд дійшов\~висновку,\~що відповідач\~перебував на\~службі в\~органах МНС,\~ДСНС України\~понад 10\~років,\~на момент\~подачі позовної\~заяви спірне\~житлове приміщення\~№15\~Адміністративної будівлі\~39\~ДРПЧ з\~гуртожитком є\~єдиним житлом\~відповідача,\~відповідач разом\~зі своєю\~сім`єю вселилися\~у дане\~житлове приміщення\~на достатній\~правовій підставі,\~а також,\~що колишнє\~подружжя та\~їх донька\~проживають разом\~за місцем\~реєстрації.\~Відповідач сплачує\~за житло-комунальні\~послуги,\~у зв`язку\~із чим\~не втратив\~інтересу до\~спірного житлового\~приміщення, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення у гуртожитку є його єдиним «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Таким чином позивачем не доведено належними та достовірними доказами факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у спірному житловому приміщенні. З огляду на викладене, оскільки позивачем не надано до матеріалів справи належних, допустимих та достовірних доказів факту безперервної відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: dismissed