Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

24.06.2024 року позивач ТзОВ «ФК «Ейс» через свого представника звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свій позов мотивує тим, що 22.04.2023 року між ТзОВ «Качай гроші» та відповідачкою було укладено Кредитний договір № 00-7662229, за умовами якого [PERSON] надано у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 4410 грн. ТзОВ «Качай гроші» виконало свою частину умов кредитного договору у повному обсязі. 30.10.2023 року між ТзОВ «Качай гроші» та ТзОВ «ФК «Ейс» було укладено Договір факторингу № 30102023, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги за Кредитним договором № 00-7662229 від 22.04.2023 року. Вказує, що відповідач не виконує своїх зобов`язань за вказаним правочином, у зв`язку з чим у неї існує заборгованість в загальному розмірі 17115 грн., з яких: 4410 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 12705,52 грн. сума заборгованості за відсотками. Просить суд стягнути із [PERSON] на користь ТзОВ «ФК «Ейс» 17115 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не з`явився, у вищевказаному позові просив справу слухати за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день, час, місце розгляду справи повідомлялася належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 22.04.2023 року між ТзОВ «Качай гроші» та відповідачкою було укладено Кредитний договір № 00-7662229, за умовами якого [PERSON] надано у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 4410 грн. ТзОВ «Качай гроші» виконало свою частину умов кредитного договору у повному обсязі. 30.10.2023 року між ТзОВ «Качай гроші» та ТзОВ «ФК «Ейс» було укладено Договір факторингу № 30102023, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги за Кредитним договором № 00-7662229 від 22.04.2023 року. За наведених обставин, ТзОВ «ФК «Ейс» є новим кредитором у правовідносинах, які виникли на підставі Кредитного договору № 00-7662229, укладеного 22.04.2023 року між ТзОВ «Качай гроші» та [PERSON] . За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Разом з тим, на момент звернення позивача в суд та розгляду справи по суті, відповідач, в порушення вимог ст. 1054 ЦК України, грошові кошти за кредитним договором не повернула. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено судом, відповідач не виконує своїх зобов`язань за Кредитним договором № 00-7662229 від 22.04.2023 року, у зв`язку з чим у неї існує заборгованість, яка станом на 30.10.2023 року становила 17115 грн., з яких: 4410 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 12705,52 грн. сума заборгованості за відсотками. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачем по справі суду надано не було. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачкою були порушені умови кредитного договору, позовні вимоги ТзОВ «ФК «Ейс» є обґрунтованими, а тому із [PERSON] слід стягнути на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № 00-7662229 від 22.04.2023 року в загальній сумі 17115 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обгрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. Судом встановлено, що між 16.05.2024 року між АБ «Тараненко та партнери» та позивачем ТзОВ «ФК «Ейс». було укладено Договір про надання правничої допомоги № 16/0524-01, за умовами якого бюро взяло на себе зобов`язання з приводу надання правничої допомоги у спорі, який є предметом здійснення даного судового провадження. Як вбачається із акту прийому-передачі наданих послуг від 16.05.2024 року до вищевказаного правочину вартість правничої допомоги склала 5000 грн. та така складається з наступного: надання усної консультації 500 грн. (1 год.); вивчення матеріалів справи 500 грн. (1 год.); складення позовної заяви 4000 грн. (2 год.). З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Також, суд наголошує на такому. Так, внаслідок запровадження з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, які наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення. Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 року при розгляді справи № 160/12268/19. Разом з тим, відповідачем не було подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, попри ту обставину, що про наявність судового провадження останнього було повідомлено своєчасно, а тому він мав можливість в належний спосіб розпорядитися своїми процесуальними правами. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Із наведеного слідує, що понесені позивачкою та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 2422,40 грн., а також понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., у зв`язку із задоволенням позову, підлягають компенсації за рахунок відповідача. На підставі ст.ст. 509,\~526,\~527,\~530,\~1048,\~1050,\~1054 ЦК України,\~

Outcome: approved