Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

07.08.2024 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . При цьому, заінтересованими особами вказує Службу у справах дітей Теплицької селищної ради та [PERSON] . В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що з 20 березня 2015 року перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 02.11.2021 року. Від шлюбу у них народився син [PERSON] . Після розлучення [PERSON] виїхала до республіки Польща, залишивши сина на утриманні батька. З початком збройної агресії росії проти України [PERSON] , на прохання заявника, забрала сина до Польщі, але вже на початку 2023 року привезла на Україну, повідомивши, що не має змоги його утримувати і виховувати. Протягом останніх\~двох років\~дитина проживає\~виключно з\~батьком за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~та знаходиться\~на повному\~утриманні й\~вихованні батька. Мати не забезпечує дитину достатнім рівнем піклування, матеріальної допомоги не надає. Батько самостійно вирішує побутові проблеми задля інтересів сина, що виникають з приводу виховання та проживання. У зв`язку\~з цим\~наявна необхідність\~юридичної фіксації\~факту знаходження\~дитини на\~одноособовому вихованні\~та утриманні\~з метою гарантованого захисту сина до досягнення ним 18 років, оформлення документів для отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним з батьків, а також для інших обставин. Ухвалою судді\~Теплицького районного\~суду Вінницької\~області від\~12.08.2024\~року було\~відкрито провадження\~у справі\~в порядку\~окремого провадження та призначено справу до судового розгляду. Заявник [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримав, посилаючись на зазначені у ній обставини, просив задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі. Представник служби\~у справах\~дітей Теплицької\~селищної ради\~Гижко О.Г.,\~ яка діє за довіреністю № 1787 від 21.08.2024 року, заявлені вимоги [PERSON] підтримала. Пояснила, що комісією було ретельно перевірено обставини утримання заявником малолітнього сина, про те, що мати перебуває закордоном та участі у вихованні сина не бере, їй відомо вже не один рік, син постійно лише з батьком, який самостійно вирішує побутові проблеми задля інтересів дитини, що виникають з приводу виховання та проживання. Вважає, що заявником надано достатньо доказів самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина [PERSON] . Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, з клопотаннями та заявами до суду не зверталась. Суд,\~заслухавши заявника\~ [PERSON] ,\~представника заінтересованої\~особи [PERSON] ,\~вивчивши та\~дослідивши матеріали\~справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 20 березня 2015 року між заявником [PERSON] та заінтересованою особою [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Теплицького районного управління юстиції у Вінницькій області був зареєстрований шлюб. В даному шлюбі [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №48 (а.с. 10). Заочним рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 02.11.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Заінтересована особа [PERSON] з 21.04.2023 року знята з реєстрації на території Теплицької територіальної громади та фактично проживає у республіці Польща. Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2023 року (справа №144/931/23) визначено місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14-19). З акту обстеження умов проживання від 24.01.2024 року, вбачається що малолітній [PERSON] проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . Стосунки у сім`ї доброзичливі. Окрім того, умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Кімнати світлі, просторі, чисті, будинок облаштований всіма необхідними меблями та побутовою технікою. Для повноцінного розвитку, навчання та відпочинку малолітнього [PERSON] створені усі належні умови. Громадянин [PERSON] самостійно виховує сина, місце проживання матері малолітнього [PERSON] невідоме (а.с. 27). Вказане підтверджується довідкою №23 від 24.01.2024 року, виданою опорним закладом Теплицької селищної ради «Теплицька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №2», згідно якої учень вказаного закладу [PERSON] регулярно відвідує заняття у школі, завжди охайний, доглянутий. Батько дитини [PERSON] спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям дитини. Мати [PERSON] контакту зі школою, де навчається її дитина, не підтримує, із вчителями не спілкується (а.с. 12). Крім того, заявник [PERSON] працює у ТОВ Цеппелін Україна фахівцем з продажу сільськогосподарської техніки, має постійний дохід та можливість самостійно утримувати малолітнього сина [PERSON] (а.с. 45). Постійним місцем проживання матері малолітнього [PERSON] є Республіка Польща, де вона проживає з 2022 року по даний час, що підтверджується копією посвідчення з реєстру «PESEL» (а.с. 46). Рішенням виконавчого комітету Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області № 8 від 17 січня 2024 року затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] (а.с. 21-23). З матеріалів справи вбачається, що заявник [PERSON] звертався до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] , при вирішенні якого постановою Вінницького апеляційного суду від 25.07.2024 року [PERSON] попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дитини [PERSON] . Покладено на Службу у справах дітей Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області (Орган опіки та піклування виконавчого комітету Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області) контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків щодо дитини [PERSON] (а.с. 47-54). Однак станом на 26 вересня 2024 року будь-яких доказів того, що [PERSON] змінила своє ставлення до дитини, суду не надано. Як пояснила в судовому засіданні представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області Гижко О.Г. мати малолітнього [PERSON] з 2023 року сина не бачила, будь-яких дій, щодо зміни своєї поведінки у кращу сторону по відношенню до дитини не вчиняла. Слід зазначити, що заявник перебуває на військовому обліку у [INFO] та є придатним до військової служби, що підтверджується тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного № [NUMBER] /3/2039 від 18.10.2023 року (а.с. 9). Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку. Отже, у разі призову [PERSON] на військову службу, малолітній [PERSON] залишиться сам без належного виховання та матеріального утримання, що у свою чергу створить негативний вплив на фізичний, духовний і моральний стан дитини та може призвести до надмірного стресу і погіршення його добробуту. Пунктом 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 4 ч. 1 Переліку документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», затвердженого постановою КМУ № 560 від 16.05.2024, документами, що підтверджують право на відстрочку за п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону є свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України). Таким чином,\~Кабінет міністрів\~України визначив\~лише один\~вид судового\~рішення, яке підтверджує, що особа самостійно виховує та утримує дитину, на підставі якого надається право на відстрочку, - це саме рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Ухвалення судом рішення про задоволення даної заяви про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років надасть Заявнику право на отримання відстрочки від призову на військову службу, оскільки таке рішення є підставою для застосування п. 4 ч. 1 ст. 23 вказаного вище Закону, що у свою чергу забезпечить можливість Заявнику належним чином виконувати свій батьківський обов`язок, зокрема дбати про дитину та забезпечувати усі необхідні умови для його повноцінного життя до досягнення ним повноліття, адже малолітній [PERSON] не має інших близьких родичів, а мати дитини самоусунулася від його виховання, утримання та на постійній основі проживає на території Республіки Польща. Так, у відповідності до п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Чинним законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини та те, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Верховний Суд у своїй постанові від 22.08.2018 по справі № 363/214/17-ц прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, законодавець визначив у абзаці 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», гарантований захист дітей віком до 18 років, яких виховують самостійно військовозобов`язані жінки та чоловіки. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Також, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відносини батька та дитини, прихильність дитини до батька, наявність рішення органу опіки та піклування, а також наявність постанови Вінницького апеляційного суду від 25.07.2024 року, якою [PERSON] попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, її небажання взяти участь у розгляді даної справи, свідчать про те, що батько добросовісно виконує батьківські обов`язки щодо сина, створює для дитини необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує її усім необхідним, в той час, коли мати свідомо нехтує своїми обов`язками щодо малолітнього сина. У даному випадку відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали встановлення факту самостійного виховання та утримання сина батьком. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання, що на даний час заявник потребує юридичного закріплення у відповідному рішенні суду факту самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини, а тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved