Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

Позивач подав позов про стягнення з відповідачки заборгованості в розмірі 36000 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 9000 грн., заборгованості за процентами в сумі 27000 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору в розмірі 2684 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7100 грн. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 04.05.2023 року між сторонами укладено договір позики № 78641634 шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання умов (акцепту), підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 2.1 договору позики, відповідач отримав від позивача кредит в сумі 9000 грн. і зобов`язався повернути позивачу кредит та сплатити проценти від суми позики. Пунктом 2.2. договору позики передбачено, що строк позики складає 30 днів із базовою процентною ставкою 2,50 % в день, процентна ставка за понадстрокове користування позикою становлять 2,50 % в день. Відповідач не повернув кредитні кошти, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість. Ухвалою суду від 08.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача виклав у позові прохання про розгляд справи за його відсутності та в разі неявки відповідача в судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачу був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб сайті Судової влади України. Згідно з ч. 1\~ст. 44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи, що відповідач викликався в судове засідання шляхом розміщення оголошення на веб сайті Судової влади України, суд вважає, що він був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач з запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, чи з відзивом на позов до суду не звертався, заяв, клопотань та заперечень суду не надав. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні та не зявився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. За таких обставин, з письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Приймаючи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання суду не надав, на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає доцільним продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84)\~5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, доходить наступного. 04.05.2023 року між сторонами укладено договір позики № 78641634 шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання умов (акцепту), підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 2.1 договору позики, відповідач отримав від позивача кредит в сумі 9000 грн. і зобов`язався повернути позивачу кредит та сплатити проценти від суми позики. Пунктом 2.2. договору позики передбачено, що строк позики складає 30 днів із базовою процентною ставкою 2,50 % в день, процентна ставка за понадстрокове користування позикою становлять 2,50 % в день. Відповідач не повернув кредитні кошти, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в загальному розмірі 36000 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 9000 грн., заборгованості за процентами в сумі 27000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Частинами 4 та 5 ст. 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» передбачено, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису; кваліфікована електронна печатка має презумпцію цілісності електронних даних і достовірності походження електронних даних, з якими вона пов`язана. З матеріалів справи вбачається, що після підписання відповідачем договору позики електронним підписом кредитні кошти були перераховані йому на його платіжну картку. У відповідності до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статте 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи, що відповідач не виконав умови кредитного договору, не повернув суму кредиту та не сплатив відсотки за користування кредитами, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судові витрати, а саме суму судового збору в розмірі 2684 грн. та витрати на професійну правничу допомогу за договором № 03-08/2023 від 03.08.2023 року в розмірі 7100 грн.

Outcome: approved