Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Харкова на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що 14 вересня 2007 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №427, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] , видане повторно 13.03.2019 року. Вказує, що сімейне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні відносини фактично припинились в 2015 року. З того часу сторони проживають окремо та взагалі не спілкуються. Дітей немає. Матеріальних претензій один до одного немає, спору з приводу майна, набутого за час перебування у шлюбі також не має. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у жодне із призначених судом судових засідань не з`явилась, про причини неявки та їх поважність суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.4 ст. 223, ст.ст.280-281 ЦПК України. Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у зв`язку із наступним. Судом встановлено, що 14 вересня 2007 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №427, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Спільних дітей від шлюбу не мають, матеріальних претензій один до одного немає, спору з приводу майна, набутого за час перебування у шлюбі також не має. Позивачем зазначено, а відповідачем не заперечується та не спростовано, що спільне життя припинено з 2015 року. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на викладене, враховуючи, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно із ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, приймаючи до уваги позицію позивача, який не просить суд стягнути з відповідача сплачений ним за подання до суду даної позовної заяви судовий збір, суд вважає, що судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: approved