Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] (далі по текст - позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - відповідач) про стягнення грошової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідно до вимог якої просив суд стягнути з відповідача на його користь 5 053 720 грн. грошової допомоги, 7 958 837,88 грн. - середньо місячну заробітну плату за час затримки розрахунку, а також судові витрати, які складаються з витрат на надання правової допомоги. Позовні вимоги, згідно позовної заяви в редакції від 19.11.2023 року позивач обґрунтовував тим, що 30.12.2022 року позивач був звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Вказує, що при його звільненні відповідач не виконав вимоги п.4.10 Трудового договору та не виплатив грошову допомогу при звільненні. Звертав увагу суду, що саме Колективним Договором не передбачено факт отримання саме грошової допомоги, тобто обмеження в отриманні відповідної виплати не встановлено умовами Колективного Договору, в умовах саме Колективного договору є виплата саме вихідної допомоги, яка передбачена саме нормами Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП). Як вказує позивач, фактично саме відповідач по справі намагається постійно підмінити поняття вихідної та грошової допомоги, що є неможливим. Сторони уклавши Трудовий Договір передбачили повну та всебічну необхідність проведення розрахунку у виплаті саме грошової допомоги в разі звільнення працівника за ст.38 КЗпП. Наголошує увагу, що зазначена виплата не була здійснена та на лист позивача, який було направлено на адресу відповідача відповідь не надано та не зрозуміло чи взагалі проводилась виплата чи ні, хоча саме на відповідача покладено обов?язок провести виплати та повідомити позивача про виплати надавши в день звільнення довідку про проведення всіх виплат, але зазначена довідка була надана лише в серпні 2023 року. Після отримання даної Довідки позивач і дізнався, що вихідна допомога при звільненні з займаної посади за власним бажанням, у зв?язку з виходом на пенсію за віком, не була йому виплачена. Так як при звільненні позивача не був проведений повний розрахунок, на підставі положень ст.ст. 116, 117 КЗпП з відповідача має бути стягнуто 7 958 837,88 грн. - середньо місячну заробітну плату за час затримки розрахунку. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2024 року, цивільну справу передано на розгляд судді Романишеній І.П. Ухвалою суду від 03.11.2023 вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою суду від 28.11.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 02.01.2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно змісту якого останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому, зазначав, що позовні вимоги є необґрунтованими, а сам позов підлягає залишенню без розгляду, оскільки у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва вже є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Зазначив, що з огляду на зміст позовної заяви [PERSON] обґрунтовує свій позов тим, що 30.12.2022 року він був звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 К3пП у зв?язку з виходом на пенсію. Згідно п.4.10. Трудового договору встановлено, що у разі звільнення у зв?язком з виходом Працівника на пенсію йому виплачується грошова допомога у розмірі встановленому Колективним договором Компанії, але не більше 5 посадових окладів Працівника. Вказана виплата у зв?язку з виходом на пенсію, на думку [PERSON] , здійснена не була, з огляду на це він просить стягнути з НАК «Нафтогаз України» вказану заборгованість та середньо місячну заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, звертав увагу суду, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва вже була справа №761/9640/23 (суддя Притула Н.Г.) із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. В справі №761/9640/23 вже вирішено по суті тотожний спір за позовом [PERSON] до НАК «Нафтогаз України» про стягнення грошової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідь на відзив до суду не надходила. 19.02.2024 року від представника позивача у справі надійшли додаткові пояснення у справі. Ухвалою суду від 20.02.2024 року клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду залишено без задоволення. Ухвалою суду від 24.04.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача з приводу задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні. Суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи в повному обсязі, приходить до наступного висновку. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Стаття 3 КЗпП визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У відповідності до положень статті 21 КЗпП, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Стаття 47 КЗпП визначає, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Крім того, згідно з положеннями ч.1 ст.116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що не оспорюється сторонами, [PERSON] перебував у трудових відносинах з АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», та обіймав посаду начальника Департаменту бюджетних розрахунків та податкового планування. 28 січня 2020 року між АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та [PERSON] був підписаний Трудовий договір №388. Наказом №511-к від 30 грудня 2022 року [PERSON] , начальника Департаменту бюджетних розрахунків та податкового планування, звільнено з займаної посади 30 грудня 2022 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ст.38 КЗпП. Припинено з 30 грудня 2022 року дію трудового договору №388 від 28 січня 2020 року із [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що фактично його не повідомляли про необхідні виплати передбачені при звільненні та фактично в Трудовому договорі на підставі якого відбувалась робота позивача встановлена наступна виплата при звільнення на підставі ст. 38 при виході на пенсію, а саме грошова допомога в розмірі 5 окладів, які виплачуються в день звільнення. При цьому, позивач наголошував, що відповідно до викладеного саме в Трудовому Договорі в п.4.10 «У разі звільнення у зв?язку з виходом Працівника на пенсію йому виплачується грошова допомога у розмірі, встановленому у Колективному Договорі Компанії, але не більше ніж 5 посадових окладів Працівника» - тобто фактично відповідно до умов викладених в письмовому Договорі саме відповідач як роботодавець в день звільнення з підстав виходу на пенсію на підставі ч.3 ст.38 КЗпП повинен виплатити саме грошову допомогу у розмірі 5 посадових окладів, виходячи саме з посадового окладу в розмірі 1011344 грн. Так, відповідно до п.4.10 Трудового договору №388 у разі звільнення у зв`язку з виходом працівника на пенсію йому виплачується грошова допомога у розмірі, встановленому Колективним договором компанії, але не більше ніж 5 посадових окладів працівника. Пункт 4.13 Трудового договору передбачено, що сторони підтверджують, що до сум виплат, які здійснюються за цим трудовим договором, включені будь-які та всі суми заробітної плати й інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат (включаючи надбавки, доплати, премії, винагороди, тощо), які підлягають сплаті на користь працівника згідно з умовами Колективного договору, чинного на дату здійснення відповідних виплат. Працівник дійсним підтверджує, що здійснення його права на отримання будь-яких та всіх сум таких згідно з Колективним договором реалізоване шляхом укладання цього трудового договору, умови якого не погіршують його становище порівняно з гарантіями та соціально-побутовими пільгами, які передбачені у колективному договорі. У пункті 2.3.3. Трудового договору визначено, що роботодавець зобов?язується забезпечувати Працівнику оплату праці у визначені Колективним договором НАК «Нафтогаз України» у строки, порядку та у розмірі, визначеному цим трудовим договором. Відповідно до статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» № 3356-ХІІ (далі - Закон № 3356-ХІІ) колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Згідно із статтею 2 того ж Закону колективний договір укладається на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю. Аналогічні положення містяться у статті 11 КЗпП України, а також статті 65 Господарського кодексу України. Відповідно до статті 5 Закону № 3356-ХІІ умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Статтею 17 КЗпП та статтею 9 Закону № 3356-ХІІ визначено, що колективний договір набирає чинності з дня його підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у ньому. Після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором. Колективний договір зберігає чинність у разі зміни складу, структури, найменування роботодавця, від імені якого укладено цей договір. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Водночас, сторонами не оспорюється, що розмір виплати саме грошової допомоги у разі звільнення працівника з компанії за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, умовами Колективного договору НАК «Нафтогаз України», чинного як на день укладення Трудового договору, так і станом на день звільнення позивача не була передбачена. В свою чергу, тлумачення пункту п.4.10 Трудового договору №388 вказує на те, що можливість позивача отримати відповідну виплату можлива лише за умови погодження її розміру колективним договором. Суд констатує, що позивач за власним волевиявленням погодив умови Трудового договору, а також не ініціював внесення відповідних змін до нього в частині визначення розміру виплати саме грошової допомоги у разі звільнення з компанії за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. При цьому, посилання представника позивача у позовній заяві на той факт, що відповідач фактично намагається підмінити поняття вихідної та грошової допомоги не підтверджені жодними доказами та є фактично суб`єктивним тлумаченням Колективного договору на власний розсуд, оскільки грошова допомога, що передбачена п.4.10 Трудового договору та вихідна допомога передбачена п.5.3 Колективного договору є різними видами виплат, їх розмір та порядок виплати має визначатися в окремому порядку. Отже, передбачена у Трудовому договорі грошова допомога не може бути виплачена позивачу, оскільки її розмір не визначено умовами Колективного договору, при цьому положення Трудового договору, з якими не згоден позивач не визнанні недійсним в судовому порядку, а підписавши його, погодився на викладені в ньому умови оплати праці, водночас зазначення у пункті 4.10 словосполучення "але не більше ніж 5 посадових окладів працівника" не може бути розцінено судом як погодження сторонами розміру виплати грошової допомоги на рівні 5 посадових окладів, оскільки відповідне зазначено лише як застереження щодо гранично можливого розміру виплати лише у разі визначення колективним договором більшого розміру. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Підсумовуючи вищезазначене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача грошової допомоги у розмірі 5053 720 грн. В той же час, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні основної позовної вимоги про стягнення грошової допомоги, не підлягають задоволенню й похідна вимога про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку.

Outcome: dismissed