Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 23.05.2006 між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, від шлюбу мають двох дітей: сина [PERSON] та дочку [PERSON] . Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14.01.2015 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням суду встановлено, що з 2014 року подружжя проживає окремо, спільного господарства не ведуть, діти залишилися проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] , оскільки поведінка матері може справляти на них негативний вплив. Відтак, судом ухвалено рішення про визначення місця проживання дітей з батьком. Позивач покликається на те, що самостійно виховує та утримує дітей, надає їм належний догляд та виховання. Діти навчаються у Львівській українській приватній гімназії, він повністю оплачує за освітні послуги, що підтверджується договорами про надання таких послуг. Таким чином, мати дітей з 2014 року участі у вихованні та наданні матеріальної допомоги не бере, не цікавиться їх фізичним, духовним та моральним розвитком, не відвідує їх. Мати дітей самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, покладених державою та встановлених загальнолюдськими принципами, свідомо нехтує своїм батьківством. З висновку спеціаліста-психолога [PERSON] вбачається, що діти не надають родинним зв`зкам з матір`ю особливої ваги та життєвої необхідності. Із урахуванням наведеного, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.03.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У визначений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву, відповідачка відзиву до суду не подала, про наявність поважних причин не подання відзиву у встановлений строк суд не повідомила, заява про поновлення строку для подання відзиву до суду станом на день винесення рішення суду також не поступала. 14 квітня 2024 року ухвалою суду зобов`язано Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради як орган опіки та піклування надати висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав щодо малолтініх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 06.08.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві, просять позов задовольнити. Позивач доповнив, що питання позбавлення батьківських прав колишньої дружини щодо дітей ставить з метою отримання відстрочки від мобілізації, щоб діти не залишилися самі та з метою одноосібного вирішення питань щодо перетину дітьми кордону. На запитання представника органу опіки і піклування позивач відповів, що якби в Україні не був оголошений військовий стан, то цей позов був би неактуальним. Всі витрати на утримання дітей несе виключно він, не пригадує, щоб відповідачка пропонувала кошти на утримання дітей. Дочку відповідачка востаннє бачила на засіданні опікунської ради, а коли вона востаннє бачила сина позивач не пригадує. Відповідач була присутня коли діти вступали в гімназію і ще до початку війни приходила на шкільне свято до дитини. Фактично відповідачка не спілкується з дітьми, не телефонує їм, лише на день народження може передати подарунки. Діти мають телефони і контактний номер матері. Розмови про матір мають інколи місце, але позивач пояснив, що намагаються уникати розмов на цю тему, щоб не травмувати дітей. Діти таки хотіли б, щоб мама була з ними. Із відповідачкою позивач не в добрих стосунках, щоб контактувати, але востаннє вона телефонувала, як почалося повномасштабне вторгнення російської федерації. Представник позивача у судовому засіданні доповнила, що відповідачка не оскаржувала судове рішення про визначення місця проживання дітей з батьком. Зазначила, що орган опіки і піклування формально підійшов до вирішення питання доцільності позбавлення матері батьківських прав, не з`ясувавши всі обставини. Дітей викликали на засідання опікунської ради, однак був заслуханий лише батько. В подальшому діти не викликалися, з метою уникнення травматичних ситуацій для них. Крім цього, навчальний заклад надав формальну відписку, хоча повинен був належним чином з`ясувати наскільки участь батька є вагомою у навчальному процесі дітей. Також, її довіритель звертався в поліцію із заявою щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків, поліція в свою чергу з`ясувавши всі обставини, за результатами розгляду надіслала до суду протокол, який був розглянутий та ухвалено постанову про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП. Відтак, формальне найменування матері у житті дітей абсолютно не відповідає їх інтересам. Як відомо, матір дітей перебуває у Польщі, де є повна безпека, на відміну від умов перебування на території України, за місцем проживання дітей. З урахуванням правових наслідків позбавлення матері батьківських прав, в тому числі не лише відстрочки від мобілізаціі батька, а й утримання батьками дітей, необхідність нагального оперативного втручання, де необхідна згода обох батьків, позбавлення батьківських прав матері є в інтересах дітей, а мати натомість вправі подати заяву про поновлення батьківських прав, за необхідних умов та підстав. Представник третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради - Данчак Т.П. в судовому засіданні покликається на висновок Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, яким за результатами розгляду засідання вирішено за недоцільне позбавляти батьківських прав гр. [PERSON] щодо дітей сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] . Вказала, що засідання комісії проводилося двічі. Перший раз був присутній позивач, другий раз - позивач, відповідачка та їх дочка. Матір висловила свою позицію щодо виховання дітей, щодо позбавлення її батьківських прав ствердної відповіді не надала. Зазначила, що в 2021 році бачила дітей. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини була опитана дочка, яка пояснила, що спілкується з матір`ю, остання вітає її з днем народження, дарує подарунки і висловила бажання із задоволенням би провести час канікул в Польщі разом з мамою і зазначила, що їй бракує мами. Письмові свідчення [PERSON] та [PERSON] комісією до уваги не прийняті, оскільки неможливо встановити чи дійсно ці особи подавали такі свідчення особисто. Дані особи будуть допитані в суді як свідки і суд надасть оцінку їхнім показанням. Із тексту рішення про розірвання шлюбу і визначення місця проживання дітей, яке ухвалено в 2015 році, вбачається, що орган опіки і піклування не залучався до участі у справі, свого висновку не надавав з даного приводу і не був обізнаний про таке рішення. Просить відмовити в позові. В судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання про те, що вона є матір`ю відповідачки та бабусею дітей. Відносини з дочкою та зятем - позивачем у справі - добрі. Позивач дуже добра людина, працьовитий, має прекрасні відносини як зі своїми батьками, так і з нею. Позивач і відповідач поставили її до відома, що вони розлучаються. Відносини між ними погіршилися 10 років тому, сторони розірвали шлюб. Діти проживають з батьком, позивач дбайливий батько, самостійно виховує дітей, діти добре виховані, ввічливі, стримані, нагодовані, одягнуті. Батько оплачує за садочок, приватну школу, різноманітні гуртки. Діти забезпечені усім необхідним. Дочка - відповідач у справі також непогана, але вона для себе вибрала інші пріоритети у житті. Дочка за кордоном, на даний час в Іспанії у відрядженні, постійно зайнята, може не відповісти відразу на телефонний дзвінок, але обов`язково перетелефонує. Іншої сім`ї вона не створила, інших дітей, крім сина [PERSON] і дочки [PERSON] не має. Щодо даного позову, дочка достатньо розумна, щоб це розуміти, що значить так треба. Свідок не змогла пояснити чому питання позбавлення батьківських прав відповідачки ставиться саме зараз. Також пояснила, що відповідач не відмовляла у наданні дозволу на виїзд дітей за кордон. На думку свідка, відповідачка любить своїх дітей. Свідок із внуком спілкується щоденно, питання участі матері у його житті болюче, намагаються розмовляти на інші теми. Дочка час від часу передавала дітям подарунки, щодо коштів на утримання дітей, на думку свідка - не надає, очевидно, по тій причині, що знає, що позивач дає ради і здатен самостійно забезпечувати дітей. Якби можливо він не мав матеріальної змоги утримувати дітей, то припускає, що, можливо, відповідачка надавала б кошти. На запитання представника органу опіки і піклуваня свідок відповіла, що діти не розповідають чи телефонує мама. На її думку, вона не телефонує. В судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання, що він є рідним братом позивача, відносини добрі, з відповідачкою відносин ніяких, давно її не бачив. Свідок пояснив, що брат повністю займається вихованням і утриманням дітей, відвозить і забирає зі школи, на гуртки. Діти забезпечені усім необхідним: харчування, одяг, шкільне приладдя, іграшки, тощо. Діти часто відвідують їхніх батьків, своїх дідуся і бабусю у Тернополі, часто телефонують до них. Відповідачку востаннє бачив у 2014 році. Зі слів брата йому відомо, що відповідачка часто їздила в Польщу, де і на даний час перебуває. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, належним чином повідомлена судом про дату, час та місце судового засідання у справі. Так, судом вживались заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд справи, зокрема за адресою: [ADDRESS] рекомендованою поштовою кореспонденцією скеровувались до відома відповідачки ухвала про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та додатками до неї та судовий виклик до суду, роз`яснено право відповідача, порядок та строки подання відзиву на позовну заяву, однак поштові конверти, якими скеровувалась судова кореспонденція повернуто до суду неврученими адресату із зазначенням причини повернення таких згідно довідки АТ «Укрпошта»: «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до вимог п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Тому, відповідач, в силу п. 4 ч.8 ст.128, ч.9 ст.130 ЦПК України, вважається належним чином повідомлений про розгляд справи. За умовами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного із батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, виховання дитини повинно спрямовуватись на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, підготовку дитини до свідомого життя в суспільстві. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він - ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що з 23.05.2006 до 14.01.2015 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 січня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Крім того, визначено місце проживання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки ЛКП «Левандівка» № 34 від 13.01.2023 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] - власник, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно акта ЛКП «Левандівка» № 85 від 15 травня 2024 року зі слів заявника [PERSON] та свідчень сусідів - [PERSON] , дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] разом зі своїми неповнолітніми дітьми: сином [PERSON] , [INFO] , та дочкою [PERSON] , [INFO] . Колишня дружина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не зареєстрована і фактично не проживає з 2014 року по даний час. Із пояснень позивача та свідків встановлено, що відповідачка протягом тривалого часу проживає за межами території України, а саме в Республіці Польща. Згідно довідок № 3 та № 4, виданих 08 лютого 2024 року Львівською українською приватною гімназією-ліцеєм, [PERSON] є учнем 9 класу Львівської української приватної гімназії-ліцею, [PERSON] навчається у 6 класі Львіської української приватної гімназії-ліцею. Як вбачається із декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, неповнолітні [PERSON] та [PERSON] обліковуються за Комунальним некомерційним підприємством «3-я міська поліклініка м. Львова», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Повітряна, 99. Законним представником пацієнтів вказано [PERSON] . Згідно ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 296/7848/16-ц, провадження № 61-43695 св 18 у своїй постанові від 25 квітня 2019 року досліджував питання практичного застосування відповідної правової норми стосовно позбавлення батьківських прав і прийшов до правового висновку: - ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. - більше того, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що відповідачка участі у вихованні дітей та наданні матеріальної допомоги не бере, не цікавиться їх фізичним, духовним та моральним розвитком, не відвідує їх, самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, покликаючись при цьому на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 січня 2015 року у справі № 462/9021/14-ц, яким, зокрема з огляду на поведінку відповідачки, що може справляти негативний вплив на дітей, визначено місце проживання неповнолітніх дітей разом з батьком - позивачем у справі - за адресою: [ADDRESS] . Поруч з цим, суд звертає увагу на суб`єктивне контекстне трактування стороною позивача тексту згаданого рішення суду в частині, що стосується викладу обставин про негативний вплив відповідачки на дітей та як наслідок прийняття судом рішення про визначення місця проживання дітей з батьком, оскільки згідно рішення суду, дійшовши висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, суд виходив із того, що неповнолітні діти проживають з батьком, який забезпечує необхідні умови їхнього проживання, виховання та матеріального забезпечення, а відповідач в судовому засіданні фактично не заперечує, щоб діти й надалі, після розірвання шлюбу, проживали з батьком, оскільки вона за відсутності можливості працевлаштування в України шукає роботу за кордоном. Натомість викладена позивачем фраза подана контекстно із описової частини судового рішення. До того ж, суд бере до уваги також і слушне зауваження представника Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради з приводу того, що орган опіки і піклування не залучався до участі у згаданій справі про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, свого висновку з приводу спору в частині щодо визначення місця проживання дітей в межах розгляду тієї справи не надавав і не був обізнаний про таке рішення. При цьому, згідно змісту судового рішення встановлено також і те, що відповідачка хоч і визнавала факт проживання дітей із батьком та фактично не заперечувала проти їх проживання з ним надалі, в той же час у наданих суду поясненнях заперечувала проти визначення місця проживання дітей саме з позивачем. Щодо покликання сторони позивача на постанову суду від 28 червня 2024 року про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, слід вказати, що сам лише факт притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП не є належним підтвердженням систематичної винної поведінки відповідача та ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, а обов`язковим елементом ухилення від виконання батьківських обов`язків, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме та систематичне нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного та систематичного ухилення матері від виконання нею батьківських обов`язків щодо своїх дітей в матеріалах справи відсутні, сам протокол про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] було складено вже під час перебування на розгляді у суді справи про позбавлення батьківських прав, а будь-яких доказів на підтвердження винної поведінки, ухилення відповідачки умисно та систематично від покладених на неї батьківських обов`язків ще з 2014 року, як про це вказує позивач, суду так і не було представлено. Аналізуючи наведені обставини, з огляду на тривале зволікання звернення із позовом до суду і при цьому, як стверджує позивач, негативного впливу на дітей винної поведінки відповідачки, жодних доказів на підтвердження чого в ході судового розгляду не надав, у контексті із наданими у суді поясненнями позивача, що питання позбавлення відповідачки батьківських прав ініційовано ним, серед іншого і з метою отримання відстрочки від мобілізації, на переконання суду, свідчать, що порушення лише у 2024 році питання позбавлення матері батьківських прав щодо дітей сторін у справі спровоковано намаганням позивача здобути статус, передбачений ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та при цьому слід зважати на те, що задля вирішення питання відстрочки від мобілізації батька до Збройних сил України, позбавлення батьківських прав матері, як крайній захід, ставить ставить під загрозу не тільки права матері щодо дітей, але й права та інтереси самих дітей і у жодному разі не може слугувати єдиною підставою для беззаперечного висновку про доцільність позбавлення одного з батьків батьківських прав щодо дітей. Стаття 164 Сімейного кодексу України чітко визначає, що батьків можуть позбавити відповідних прав, якщо батько або мати: без поважної причини не забрали дитину з пологового будинку та протягом півроку не виявляли до неї батьківського піклування; не виконують свої обов`язки по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; мають алкогольну або наркотичну залежність; експлуатують дитину, примушують її до жебракування; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Постанова Верховного Суду від 06.10.2021 у справі №461/5125/20 При розгляді справ про позбавлення батьківських прав обов`язковою є наявність письмового висновку органу опіки та піклування, участь його представника у судовому засіданні. У висновку органу опіки та піклування повинні міститися дані про умови проживання дитини, відомості про відносини між батьками, успішність дитини, стан її здоров`я, а також посилання на всі документи, на підставі яких він зроблений. Документи, якими обґрунтований висновок, відповідно до ст. 19 СК України мають бути додані до нього, зокрема акт обстеження умов проживання дитини з відомостями щодо складу сім`ї, життєвопобутових і санітарно-гігієнічних умов, матеріального стану сім`ї. Як встановлено із висновку від 31.05.2024 № 260001-вих. 77807 Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування на засіданні комісії з питань захисту прав дитину, оцінивши подані документи, пояснення обох батьків, зокрема доводи батька гр. [PERSON] , яким чином саме шляхом позбавлення гр. [PERSON] її прав щодо дітей покращить їх життя, зокрема в емоційному та моральному аспектах, враховуючи інтереси дітей, оскільки у даному випадку позбавлення батьківських прав жодним чином у позитивному плані не вплине на обставини щодо виховання і розвитку дітей, не створить додаткових умов щодо їх безпечного виховання, захисту їх здоров`я, та ніяк не сприятиме захисту їх прав загалом, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав гр. [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Так, згідно вказаного висновку встановлено, що малолітня донька [PERSON] спілкується з матір`ю, вона вітала її з нем народження, передавала подарунок та їй бракує уваги мами, із задоволенням провела б канікули разом із мамою в Польщі. Згідно висновку спеціаліста від 16.01.2024 № 5, який складений психологом, на даний час дитина почувається комфортно та благополучно у теперішніх умовах, в яких перебуває, незважаючи на те, що матір рідко є у її житті. З висновку спеціаліста від 16.01.2024 № 4, складеного психологом щодо неповнолітнього [PERSON] встановлено, що дитина знає хто його рідна мати, памятає її та інколи бачиться з нею та розмовляє по телефону. На даний час добре почувається у ситуації, яка склалась, є комфорт та благополуччя у теперішній неповній сім`ї. Наведені пояснення дітей вказують на те, що відповідачка не самоусунулась від виконання покладених на неї обовязків як матері, цікавиться їхнім життям, відтак не вбачається і фактів умисної винної поведінки, спрямованої на свідоме ухилення від участі у вихованні та піклуванні про дітей, відповідач особисто прибула на засідання комсії з питань захисту, що свідчить про актуальність для неї питання прав матері стосовно своїх дітей, не заперечуючи, що дітям краще буде проживати з батьком з огляду на її перебування у Республіці Польща, в той же час не погодилась з приводу питання позбавлення її батьківських прав. В свою чергу із представлених висновків спеціалістів вбачається, що діти перебувають у добрих відносинах із матір`ю та навпаки бажають, щоб вона брала більше участі у її житті, питання допиту дітей безпосередньо у суді стороною позивача не заявлялось, обставин викладених у висновках спеціалістів не спростовано, жодних доказів про вчинення зі сторони відповідачки будь-яких перешкод щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон за період їх проживання із батьком суду не надано, та в чому можуть полягати такі перешкоди у майбутньому не доведено, відтак суд повністю погоджується із висновком органу опіки та пілкування щодо необгрунтованості доводів позивача, яким чином саме позбавлення матері її батьківських прав відносно дітей покращить їх життя, та при цьому у разі прийняття відповідачкою у недостатньому розмірі участі в витратах на утримання дітей, позивач, оскільки діти на даний час проживають із ним, не позбавлений можливості звернутися до суду із відповідним позовом до відповідачки про стягнення аліментів. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Крім того, слід враховувати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Так, відповідно до ч. 1 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Щодо наданих у судовому засіданні показань свідків [PERSON] та [PERSON] , суд критично оцінюює такі, оскільки вказані свідки є родичами сторін у справі, відтак у будь-якому разі заінтересовані у результатах розгляду справи. У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Враховуючи положення п. 8 ст. 7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результат для дитини, який має настати. Оскільки згідно законодавства України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Такого ж висновку і дійшов ВССУ в ухвалі від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц ВССУ зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суд вказав, що потрібно встановити винну поведінку батька щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, а також те, чи можливо змінити його поведінку в кращу сторону попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а також сприяти захисту інтересів дитини щодо її права на батьківське піклування та перевірити ставлення дитини до свого батька. Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п.2 ч.1 ст.164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, оцінивши обставини та докази у вказаній справі, суд приходить до висновку, що стороною позивача не представлено жодних належних доказів умисної винної поведінки відповідача, спрямованої на її свідоме ухилення від участі у вихованні та піклуванні про дітей, відповідакач в ході судового розгляду не заперечуючи того факту, що позивач може краще дбати про дітей та дітям краще проживати із батьком, з огляду на її перебування за кордоном, в свою чергу не втратила зв`язок з дітьми, спілкується з ними у телефонному режимі, прибула на засідання органу опіки та піклування для висловлення своєї позиції особисто, що не хотіла б, щоб її позбавляли батьківських прав, відтак заінтересована у житті дітей та своїй участі в їхньому житті. Щодо наданих у судовому засіданні показань свідків [PERSON] та [PERSON] , суд критично оцінює такі, оскільки вказані свідки є родичами сторін у справі, відтак у будь-якому заінтересовані у результатах розгляду справи. У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Отже, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для застосування до відповідачки такої виключної міри як позбавлення батьківських прав по відношенню до її дітей. Позивачем не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист перш за все інтересів дітей шляхом позбавлення їхньої матері батьківських прав по відношенню до її дітей, так само як і доказів того, що спілкування дітей з матір`ю негативно впливає на їхній розвиток чи психо-емоційний стан, що спростовується висновками відповідних спеціалістів, навпаки співставляючи інтереси окремої особи, в право якої здійснюється втручання - відповідача, та враховуючи суспільні інтереси та інтереси дітей, приходить до переконання, що саме не позбавлення батьківських прав відповідачки буде кращим заходом для дітей ніж зворотнє, оскільки позбавлення батьківських прав у даному випадку жодним чином у позитивному плані не вплине на обставини щодо виховання і розвитку дітей, не створить додаткових умов щодо їх безпечного виховання, захисту їх здоров`я, та ніяк не сприятиме захисту їх прав загалом. Суд наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя, а в даній ситуації таке втручання не є виправданим і пропорційним, оскільки матеріали справи не свідчать про умисне свідоме невиконання чи недобросовісність виконання відповідачкою своїх обов`язків, відсутні будь-які беззаперечні докази її винної поведінки стосовно дітей. Враховуючи викладені обставини, а також враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а також те, що позивачем не доведено не бажання матері приймати участь у вихованні дітей, суд вважає позовні вимоги позивача про позбавлення [PERSON] батьківських прав такими, що не підлягають до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed