Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

На підставі ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 липня 2023 року про зміну підсудності справи, яка набула чинності, до суду надійшла цивільна справа за позовом представника ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (надалі - ТОВ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ»), [PERSON] до [PERSON] про поновлення строку позовної давності для подання позову та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 723572 від 21 березня 2019 року у загальному розмірі 37 749,06 грн., яка складається з суми заборгованості у розмірі 25 102,00 грн., сума інфляційних втрат 10 384,37 грн., суми 3% річних 2 262,69 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 21 березня 2019 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (надалі ТОВ «Авентус Україна») та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 723572 (надалі також кредитний договір). Відповідно до індивідуальної частини договору № 723572 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав відповідачу позику у сумі 7000 грн. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови Договору про надання фінансового кредиту №723572 від 21 березня 2019 року та перерахував на рахунок Відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 7000 грн., а в свою чергу Позичальник, не виконав умови Договору про надання фінансового кредиту щодо повернення наданих коштів і внаслідок чого виникла заборгованість. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія`Довіра та Гарантія» (надалі ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за договір про надання фінансового кредиту № 723572 від 21 березня 2019 року за яким ТОВ «ФК Довіра та гарантія» набуло право кредитора стосовно відповідача. Всупереч умов індивідуальної частини Договору про надання фінансового кредиту № 723572 та вимог закону, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яку представник позивача просить стягнути разом з судовим збором та витратами на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 16 серпня 2024 року строки позовної давності визнані не пропущеними позивачем з урахуванням п.п.12,19 перехідних положень ЦК України, відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а у справі призначено перше судове засідання на 13 вересня 2024 року. Ухвалою суду від 13 вересня 2024 року провадження по справі було відкладено на 10 жовтня 2024 рік через неявку відповідача по справі, який належним чином викликався до суду засобами поштового зв`язку, що вбачається з поверненого до суду рекомендованого листа. Відповідач відзив на позовну заяву не надав.У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача та позивач, засобами Електронного суду, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлялись, у судове засідання не прибули. Представник позивача [PERSON] надала заяву про розгляд справи без участі представника позивача, не проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] викликався у судове засідання на 15 год. 30 хв. 10 жовтня 2024 року через оголошення на вебсайті Первомайського міськрайонного суду Харківської області вебпортал Судова влада України -http://court.gov.ua/sud2013/, заперечень щодо позову до суду не подано, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що останній не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст.280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 21 березня 2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 723572, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 7000,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, виходячи з 1,80 % від суми позики за кожний день користування позикою, та строком 30 днів (а.с.14,15). Надана копія договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Авентус Україна», ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не підтверджує право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором., так як в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували перехід права вимоги до позивача від первинного кредитора у взаємозв`язку з п.2.1 договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018, оскільки, як визначено в п.4.1. договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог у формі встановленій у відповідному додатку. Тобто, підтвердженням переходу права вимоги є погоджений сторонами реєстр боржників, який в матеріалах справи відсутній, а відповідно неможливо підтвердити факт переходу від третьої особи вимог саме до позивача відносно відповідача на підставі погодженої умови між позивачем та третьою особою. Вирішуючи справу по суті суд зазначає, що відсутні належні докази ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на право вимоги до відповідача, що, само по собі, унеможливлює задоволення позову. Обов`язок подання вищевказаних доказів повністю покладається на позивача у справі при зверненні до суду. За відсутності вказаних доказів підстави для задоволення позову відсутні, оскільки не підтверджено факт переходу права вимоги щодо відповідача від первинного кредитора до позивача, так і взагалі право вимоги позивача до відповідача за відповідним правочином. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судові витрати за результатами розгляду справи слід залишити за позивачем на підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed