Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

[PERSON] 02 травня 2024 року поштою направила до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до відповідача Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності, який надійшов до суду 09 травня 2024 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2024 року заяву було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та залучено в якості третьої особи [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Відповідно до ч. 7 ст. 147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ, підсудних Приморському районному судові м. Маріуполя Донецької області, Орджонікідзевському районному судові м. Маріуполя Донецької області та Першотравневому районному судові Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська. Позивач у своєму позові, посилалася на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , належить частина квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Інша частина вказаної квартири належить їхньому спільному синові [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Внаслідок військових дій на території м. Маріуполя було втрачено (знищено) оригінал правовстановлюючого документа на належну їй частину квартири. Також через ведення бойових дій нерухоме майно було пошкоджено. Отримати дублікат свідоцтва про право на спадщину вона не має можливості, оскільки документи нотаріального діловодства та архіву Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори до Донецького обласного держнотархіву не передавалися, відомості про стан збереження архівів відсутній. У неї відсутній правовстановлюючий документ на належну їй частину нерухомого майна та відсутня можливість отримати дублікат цього документу, а тому вона позбавлена можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй нерухомим майном, а також отримати компенсацію за втрату такого майна. Просила суд визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] . Позивач у своїй заяві до суду справу просила розглядати за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач Маріупольська міська рада Донецької області у своїй заяві зазначила, що Маріупольська міська рада жодним чином не оспорює право позивача на майно, не вчинює інших дій, які б свідчили про невизнання такого права, а є номінальним відповідачем по справах такого виду. Проти задоволення позовних вимог не заперечувала, справу просила розглядати за відсутності представника відповідача, судові витрати по справі залишити за позивачем. Третя особа [PERSON] судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки судові не повідомив, заяв чи клопотань до суду не направив. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 19 лютого 1986 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 10). Батьками третьої особи [PERSON] є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 9). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 11). Згідно з відомостями з «Реєстру нерухомості» право власності на частину квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 листопада 2021 року, посвідченого Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою, зареєстровано за [PERSON] (а.с. 12-13). На підставі свідоцтва про право на спадщину від 30 листопада 2021 року, посвідченого Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 1-810, частина квартири [ADDRESS] належить синові [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 7, 8). Згідно з листом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) № 16852/16155-26-24/15 від 21 березня 2024 року завідувача Першої маріупольської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON] з посади не звільнено, наказом міжрегіонального управління № 6464/04 від 18 липня 2023 року оголошено простій. Документи нотаріального діловодства та архіву Першої маріупольської державної нотаріальної контори до Донецького обласного державного нотаріального архіву не передавалися та не були вивезені. Встановити їх місцезнаходження та стан збереження неможливо (а.с. 19). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку із військовою агресією РФ проти України введено військовий стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який триває по теперішній час. Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, вся територія Маріупольського району Донецької області з 05 березня 2022 року по теперішній час є тимчасово окупованою РФ територією України. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позов обґрунтовано наявністю підстав для застосування положень ст. 392 ЦК України щодо визнання права власності в судовому порядку, а саме посиланням на втрату правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна внаслідок військових дій, які ведуться військами РФ на території України, та неможливістю у зв`язку із цим підтвердити право власності позивача на нерухоме майно у будь-який інший спосіб, аніж за відповідним рішенням суду про визнання права власності. На запит позивача щодо отримання документів, що підтверджують право власності на об`єкти нерухомості Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) повідомило, що нотаріальна діяльність Першої маріупольської державної нотаріальної контори Донецької області не здійснюється - оголошено простій, документи діловодства та архіви нотаріальної контори до Донецького обласного державного нотаріального архіву не передавалися, відомості про стан збереження архівів відсутні. При цьому, із вказаної відповіді вбачається, що представник позивача [PERSON] зверталася до управління із запитом про діяльність Першої маріупольської державної нотаріальної контори, а не із заявою про видачу дубліката правовстановлюючого документа на спірне нерухоме майно. Доказів звернення позивача із запитом щодо отримання документів, що підтверджують право власності на об`єкт нерухомості, стороною позивача до матеріалів справи не долучено. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Визначаючи предмет позову, як спосіб захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у ст. 16 ЦК України, за приписами якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Варто зазначити про те, що в разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа, про що також звернуто увагу Верховного Суду України. Як вбачається з пояснень позивача у позовній заяві та матеріалів справи оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 листопада 2021 року щодо об`єкту нерухомого майна, що належить [PERSON] , до Маріупольської міської ради не передавався, що також зазначає відповідач, посилаючись на ту обставину, що жодних прав позивача ним не порушується, а він є лише номінальним відповідачем, що неприпустимо у справах позовного провадження. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 1 статті 12 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів. поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на поставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. За приписами ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Факт скасування в реєстрі відомостей про зареєстроване право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно: частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,7 кв.м., з матеріалів справи не вбачається. За умовами п. 1.2 Порядку право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних боргів і аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (події); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. У разі коли державну реєстрацію права власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, право власності підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього, (абз. 2 п. 1.2 Порядку). В контексті ст. 392 ЦК України необхідність у даному способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Проте, обставин, за якими відповідач Маріупольська міська рада Донецької області не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності [PERSON] спірного нерухомого майна, своїми діями чи бездіяльністю перешкоджає, або зумовлює неможливість реалізації права власності, у тому числі вільно розпоряджатися нерухомим майном, а також відсутності у позивача змоги реалізації своїх прав, зокрема у вчиненні правочину щодо його відчуження за відсутності оригіналу свідоцтва про спадщину за законом, або наявності перешкод у цьому, позивачем не доведено, матеріали справи не містять і таких обставин судом не встановлено. Будь-які докази звернення до Маріупольської міської ради Донецької області, за наслідками якого можуть мати місце перелічені обставини, суду не представлено. До того ж, не встановлено наявності сумнівів або створення можливості реалізації позивачем свого права власності через відсутність правовстановлюючого документу. Таким чином, зважаючи на те, що докази порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів [PERSON] в матеріалах справи відсутні, обставини, за якими Маріупольська міська рада Донецької області не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачеві спірного нерухомого майна, а також наявність спору між сторонами у сфері реєстрації речових прав на нерухоме майно не підтверджено, позивачем не доведено, що правовстановлюючі документи саме втрачені, оскільки неможливість повернення документів обумовлена не їх втратою, а відсутністю можливості доступу до місця зберігання таких документів і отримання їх дублікатів через припинення нотаріальної діяльності нотаріусами в зв`язку з об`єктивними причинами - тимчасовою окупацією території України військами РФ, тому відсутні підстави для застосування положення ст. 392 ЦК України та задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року в справі № 461/1517/19 (провадження № 61-5038св21) зазначено, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Подібний висновок висловлено Великою Палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). З матеріалів справи судом встановлено, що окрім позивача, спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , який прийняв спадщину, є його син - третя особа [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи. При цьому, у поясненнях позивач вказує, що зазначена особа є спільним єдиним сином подружжя [PERSON] і [PERSON] , що спростовується матеріалами справи, оскільки у свідоцтві про народження [PERSON] матір`ю вказано [PERSON] , доказів усиновлення позивачем сина померлого спадкодавця [PERSON] судові не надано. [PERSON] заявляє позовні вимоги до Маріупольської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, при цьому належним відповідачем по справі має бути саме [PERSON] . З урахуванням зазначених обставин, у задоволенні позовних вимог позивачеві слід відмовити в повному обсязі. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, судові витрати, понесені нею у зв`язку із розглядом справи слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed