Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

05.06.2024 до Великобагачанського районного суду Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON] , подана її представником адвокатом Хлистун І.М., до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що з 12.11.2011 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірваний рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 22.12.2022. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживають разом із позивачем. З метою забезпечення правової визначеності, позивач просила постановити рішення про визначення місця проживання дітей разом з нею. 11.06.2024 судом відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання було призначено на 08.07.2024, відповідачу та третій особі було роз`яснено порядок та строки подання відзиву на позов та письмових пояснень, що стосуються предмету спору. Відповідач відзиву на позов не подав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на виконання ухвал суду від 08.07.2024 та 21.08.2024 надала письмовий висновок про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 21.08.2024 судом закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Хлистун І.М. заявлений позов підтримала повністю, з підстав зазначених у позовній заяві, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні до початку розгляду справи по суті заявлений позов визнав повністю, пояснив, що дійсно вони з позивачем мають двох спільних неповнолітніх дітей. Діти проживають з матір`ю, для дітей там створені кращі умови для проживання. Він спілкується з дітьми, бере участь у їх вихованні та матеріальному утриманні, наразі умов для того, щоб діти проживали з ним немає. Пізніше подав заяву про розгляд справи без його участі. Позивач та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Від Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради надійшла заява про розгляд справи без участі її представника. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] . Його дружина має двох дітей від попереднього шлюбу, діти проживають разом з ними. З метою оперативного вирішення усіх питань, що стосуються інтересів дітей, його дружина звернулася до суду з даним позовом. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідка, вивчивши та проаналізувавши у сукупності всі докази зібрані по справі, приходить до переконання, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом установлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.11.2011, шлюб розірваний рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02.12.2022 у справі №545/5389/22 (а.с. 6). Вказані обставини визнаються сторонами та не потребують доказування, відповідно до положень ст. 82 ЦПК України. Сторони мають двох спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 4, 5). Позивач 16.12.2023 зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.12.2023 (а.с. 7). Відповідно до довідки виконавчого комітету Полтавської міської ради від 20.05.2024 діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають разом з матір`ю [PERSON] (а.с. 8). Позивач [PERSON] офіційно працевлаштована, з 01.10.2022 працює менеджером з адміністративної діяльності ПП «Павіс» (а.с. 9). Відповідно до висновку виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради, як органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради №201 від 13.08.2024, орган опіки та піклування вважає за необхідне визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] (а.с. 69, 70). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судом установлено, що діти з моменту розірвання шлюбу між сторонами постійно проживають з матір`ю, вказані обставини визнаються усіма учасниками по справі. Позивач має постійне місце проживання, офіційно працевлаштована, для дітей створені умови для їх гармонійного розвитку. З урахуванням того, що відповідачем визнано заявлений позов, визнання позову не суперечить вимогам законодавства та не порушує нічиїх прав, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved