Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

До Приморського районного суду м.Одеси 11.12.2023 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та визначення порядку користування майном. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] , перебував в шлюбі з [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року шлюб розірваний. В період шлюбу до моменту ухвалення судом рішення про його розірвання за спільні кошти мною, [PERSON] , та відповідачкою [PERSON] набули спірне майно, а саме: придбали квартиру [ADDRESS] , та квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] являються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто [PERSON] , його колишньої дружини - [PERSON] . 3 огляду на зазначене просить здійснити поділ майна. Відповідачка, зайняла всі кімнати в квартирах, у зв`язку з чим позивач не має можливості користуватися своєю власністю, не має доступу до неї, тому просить зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] , шляхом передачі [PERSON] комплекту ключів від вхідних дверей до вищевказаних квартир та вселення в них позивача. Крім того просить визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] для себе та відповідачки, однак квартиру [ADDRESS] просить виділити у користування лише собі. Матеріали позову суддя отримала 12.12.2023 року. Ухвалою суду від 12.12.2023 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позову. Недоліки позову були усунуті 19.12.2023 року. Зазначену заяву про усунення недоліків суддя отримала 20.12.2023 року. Ухвалою суду від 25.12.2023 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання на 15.02.2024 року. Також,\~разом з\~позовом представник позивача звернувся до суду з заявою про забезпечення позов. Ухвалою суду\~від 05.01.2024\~року заяву представника [PERSON] адвоката Вакуліної Анни Ігорівни про забезпечення позову задоволено частково. Забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; та на квартиру за адресою: [ADDRESS] - до розгляду справи по суті. В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено. У зв`язку з перебуванням судді Домусчі Л.В. на семінарі, розгляд справи призначений на 15.02.2024 року було відкладено на 25.03.2024 року. У підготовчому засіданні 15.03.2024 року були присутні [PERSON] та представник позивача адвокат Вакуліна А.В., які зазначили, що в позовних вимогах є описка, оскільки вони просять поділити дві квартири по [ADDRESS] , а саме квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Представник [PERSON] адвокат Ангелін І.І. у підготовчому засіданні позов не визнав повністю, зазначивши, що вирішили не надавати відзив. Клопотання представника позивача про відкладення залишив на розсуд суду. [PERSON] у підготовчому засіданні зазначив, що просить собі в користування повністю маленьку квартиру яка є фактично офісом на 1 поверсі, а другу квартиру на 3 поверсі поділити. Адвокат Вакуліна А.В. просила відкласти підготовче засідання для уточнення позовних вимог та виправлення описки. Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача, розгляд справи відкладено на 29.04.2024 року. 08.04.2024 року представник [PERSON] адвокат Вакуліна А.І. через систему Електронний суд надала заяву про виправлення описки в номері квартири у позовній заяві. 29.04.2024 року [PERSON] у підготовче засідання не з`явилася, представник відповідачки адвокат Ангелін І.І. через систему Електронний суд надав клопотання про відкладення. У підготовчому засіданні 29.04.2024 року була присутня представник [PERSON] адвокат Вакуліна А.В., просила суд відмовити адвокату, оскільки у клопотанні про відкладення не зазначено причин. Протокольною ухвалою суду згідно ст.197 ЦПК України, відмовлено адвокату відповідачки [PERSON] у задоволенні клопотання про відкладення підготовчого засідання, оскільки не вказана поважність причини відкладення, при цьому суд також враховує, що в минулому засіданні адвокат зазначив, що не мають наміру подавати відзив на позов. Також проводити підготовче засідання за відсутністю представника відповідачки, який належним чином повідомлений про засідання. Представник [PERSON] адвокат Вакуліна А.В. у підготовчому засіданні позов підтримала, зазначивши, що виправила технічну помилку у прохальній частині позову квартири [ADDRESS] . Вважала за можливе закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті. Ухвалою суду від 29.04.2024 року підготовче засідання у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті на 12.06.2024 року. У зв`язку із виникненням технічних проблем, які унеможливлюють проведення судового засідання, призначеного на 12.06.2024 року, розгляд справи відкладено на 22.07.2024 року. У зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщення Приморського районного суду м. Одеси, розглядсправи, призначений на 22.07.2024 року, відкладено на 08.10.2024 року. У судове засідання 08.10.2024 року з`явилися представник [PERSON] адвокат Вакуліна А.І. та представник [PERSON] адвокат Ангелін І.І. Представник [PERSON] адвокат Вакуліна А.І. позов просила задовольнити у повному обсязі та пояснила, що відповідачка також зняла позивача з реєстрації. Квартира [ADDRESS] є по суті офісом на 1 поверсі, спірні квартири є спільним нажитим майном подружжя, а тому просить поділити їх порівну. Також просить зобов`язати відповідачку не чинити перешкоди позивачу у користуванні двома квартирами шляхом передачі йому ключів та просить вселили його у ці спірні квартири, оскільки відповідачка чинить йому перешкоди, що підтверджується заявами в органи поліції. Щодо визначення порядку користування, то просить виділити у користування позивача квартиру [ADDRESS] , оскільки там обладнаний офіс, та частково виділити у користування квартиру [ADDRESS] . Представник [PERSON] адвокат Ангелін І.І. позов не визнав та пояснив, що позивачем не надано доказів того, що спірне майно є спільним придбаним майном сторін, оскільки гроші були зароблені саме відповідачкою. Зазначив, що відповідачка не зобов`язана його вселяти та передавати ключі від квартир. Щодо встановлення порядку користування, то стороною позивача не було заявлено клопотання про призначення спеціальної експертиз для вирішення цього питання, оскільки для цього потрібні спеціальні знання. Сторона відповідачки не ставила це питання, оскільки позивач має довести це. Визнають лише право користування позивача спірними квартирами. Представник [PERSON] адвокат Вакуліна А.І. зазначила, що саме відповідачка має довести, що спірне майно було придбано за її особисті кошти. Вважає, що при визначенні порядку користування житлом не має обов`язку призначати таку експертизу. Відповідачка ніяких доказів на спростування позову надано не було. Вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні у ній докази, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено,\~що 21.11.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Даний шлюб між сторонами було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.02.2022 року у справі № 522/24947/21, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 12.03.2022 року. (а.с. 14-15) 24.01.2001 року між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] на підставі доручення, та від імені [PERSON] , [PERSON] (Продавці), та [PERSON] (Покупець) було укладено посвідчений державний нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка складається в цілому з двох кімнат загальною площею 77,0 кв.м., у тому числі житловою-45,9 кв.м. Зазначений договір зареєстрований в реєстрі за № 7-166 (а.с. 41-42) Згідно технічного паспорту, виготовленого 21.06.2002 року квартира [ADDRESS] , а саме: 1-26,4кв.м., 2-19,5кв.м.; кухні-5,9кв.м., ванної кімнати-2,2кв.м., туалету-1,3 кв.м., коридорів-1,9; 5.1; 3.1; 3.2кв.м., кладовки-8,4кв.м. (а.с. 43-45) Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиногореєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 357254472 від 06.12.2023 року право власності на зазначенуквартиру№ 26 зареєстроване за [PERSON] 18.05.2023 року. (а.с. 62-63) Також 18.09.2002 року між [PERSON] яка також діяла від імені [PERSON] на підставі доручення, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Продавці), та [PERSON] (Покупець) було укладено посвідчений державний нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка складається в цілому з 7 кімнат загальною площею 179,9кв.м., у тому числі житловою-134,3кв.м. Зазначений договір зареєстрований в реєстрі за № 7-2315 (а.с. 33-34) Згідно Свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] серії САЕ № 573641, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 15.12.2011 року, посвідчено, що об`єкт, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому дійсно належить гр. [PERSON] , на праві приватної власності. Об`єкт в цілому складається з приміщень, загальною площею 1753 кв.м.м, житловою-125,6 кв.м., відображених у технічному паспорті від 27.09.2011 року.(а.с. 31) Дане свідоцтво видане на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 06.12.2011 року № ОД14111095252, замість договору купівлі-продажу від 18.09.2002 року, посвідченого [PERSON] , державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 7-2315, зареєстрованого ОМБТІ та РОН від 18.09.2002 року № 460пр стор. 66р 407. Згідно технічного паспорту, виготовленого 20.12.2011 року квартира [ADDRESS] та складається з 5 житлових кімнат площею 125,6кв.м., а саме: 1-13,6кв.м., 2-15,4кв.м., 3-18,9 кв.м., 4-46,9 кв.м., 5-30,8 кв.м.; кухні-8,4кв.м., ванної кімнати, санвузла-10,5кв.м., 3,7 кв.м., балкону-0,5кв.м., 1,1 кв.м (а.с. 35-37) Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 357251122 від 06.12.2023 року право власності на зазначену квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] 19.12.2011 року на підставі свідоцтва про право власності САЕ 573641, 15.12.2011, Виконавчий комітет Одеської міської ради. (а.с. 60-61) Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Статтею 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України). У статті ст. 60 СК України\~\~зазначено, що\~\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК України); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК України); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК України); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК України). Як роз`яснено в п.п. 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ст. 61 СК України). Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20), у постанові Верховного суду від 23.02.2023 року у справі № 405/3776/19. Будь-яких належних та допустимих доказів з боку відповідачки що спірне майно є особистою приватною власністю дружини, суду взагалі не надано, у зв`язку з чим суд не вбачає заперечення адвоката відповідачки належними і обґрунтованими, і не приймає до уваги. Таким чином вказані квартири придбані під час шлюбу, а тому є спільною\~сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] згідно ст. 60 СК України. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до ст.\~\~68\~\~СК України\~\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК\~\~України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення викладені у ч. 2 ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Щодо вимог про усунення перешкод у користуванні майном, вселення та визначення порядку користування. Відповідно до ст. 155 ЖК України власник квартири не може бути позбавлений права користування квартирою, крім випадків передбачених законодавством України. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом. За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Підставою \~вимог про\~усунення перешкод\~у користуванні\~майном,\~вселення та\~визначення порядку\~користування позивач зазначає, що відповідачка не надає йому доступу до квартир, не віддає ключі, зняла його без його відома з реєстрації. В підтвердження цих доводів до матеріалів справи з боку позивача були надані вимога-претензія до [PERSON] від 05.12.2023 року з доказами направлення даної вимоги відповідачці (а.с. 52-54), протокол ДОП СП Відділення поліції № 1 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області капітана поліції Лисого С.М. від 10.11.2023 року про прийняття усної заяви [PERSON] (а.с. 57) Факт таких звернень до правоохоронних органів та зняття позивача з реєстрації проживання відповідачкою не спростовано. Виходячи з наведеного суд вважає, що ці доводи є належними, що свідчать про не допуск до майна, на яке він також має право як співвласник, а тому такі вимоги підлягають задоволенню. (усунення перешкод у користування квартирами та вселення). Проте, враховуючи задоволення вимоги про вселення, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про передачу ключів від квартири, оскільки, на думку суду, такий спосіб захисту не є належним та ефективним. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц дійшла висновку про те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. Із врахуванням вказаних обставин, суд приходить до висновку, що відповідачка перешкоджає позивачу у вільному володінні та користуванні спірною квартирою, співвласником якої він є, чим порушуються права та законні інтереси позивача на вільне володіння власністю, тому його права, як співвласника житла, підлягають захисту, а саме шляхом вселення позивача до спірних квартир та зобов`язання відповідачки не чинити перешкод у користуванні спірними квартирами. У силу статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Щодо встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] . Виходячи з того, що сторони є власниками квартири [ADDRESS] у рівних частках, то позивач як співвласник квартири, має право користуватися належною йому частиною квартири. Згідно технічного паспорту, виготовленого 20.12.2011 року квартира [ADDRESS] , а саме: 1-13,6 кв.м., 2-15,4 кв.м., 3-18,9 кв.м., 4-46,9 кв.м., 5-30,8 кв.м.; кухні-8,4 кв.м., ванної кімнати, санвузла-10,5 кв.м., 3,7 кв.м., балкону-0,5 кв.м., 1,1 кв.м (а.с. 35-37). Таким чином, виходячи із наведеного, суд вважає за можливе прийняти визначений позивачем порядок користування зазначеною квартирою, а саме: - у користування [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) виділити: житлову кімнату 2-а площею 15,4 кв.м. та житлову кімнату 3-а-площею 18,9 кв.м., балкон-0,5 кв.м.; - у користування [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) виділити: 1-а кімната -13,6 кв.м., 4-а кімнтата-46,9 кв.м., 5-а кімнтата-30,8 кв.м., ванна кімната (санвузол)-3,7 кв.м., балком-1,1 кв.м.; - кухню, ванну кімнату (вбиральню) та коридор залишити в загальному користуванні. Щодо встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] суд відмовляє у таких вимогах, оскільки згідно вище перелічених норм закону власник має право користуватися своїм майно, а отже спірною квартирою [ADDRESS] мають право користуватися як позивач, так і відповідачка. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Суд вважає, що позивач надав належні та допустимі докази, у зв`язку з чим позов є обґрунтованим та підлягає задоволення, окрім вимоги про надання йому в користування всієї квартири [ADDRESS] . Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що спірне майно було набуто сторонами під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, вбачається, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, та зважаючи на презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачкою спростована не була, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати у виді сплати судового збору в розмірі 15\~567,20 грн.

Outcome: partial