Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 житлового будинку та 1/2 земельної ділянки. На обґрунтування заявлених вимог позивачка в позовній заяві зазначила, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 27 листопада 2004 року. За час перебування в шлюбі у них народилося троє дітей. Перебуваючи в шлюбі вони спільно придбали домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер 2620483201:01:003:0047, загальною площею 0,0657 га., що надана для будівництва та обслуговування цього жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оденак на даний час вони з чоловіком не можуть дійти згоди щодо правового статусу цього майна, а тому просила у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку [ADDRESS] та 1/2 земельної ділянки кадастровий номер 2620483201:01:003:0047, загальною площею 0,0657 га. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав. Відповідач у підготовчому судовому засідання заявлений позов визнав та не заперечив проти його задоволення. Суд, заслухавши позицію представника позивачки, відповідача, перевіривши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд має право ухвалити рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки відповідач погодився з вимогами позивачки, а підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову за встановлених обставин немає, визнання позову не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів, то суд вважає, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27 листопада 2004 року у Іваниківській сільській раді Богородчанського району Івано-Франківської області, актовий запис №23. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на " [PERSON] ». Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 23 вересня 2008 року за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок на [ADDRESS] , форма власності - приватна, розмір частки 1/1. Також на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки за реєстраційним номером 6618, який посвідчений 20 вересня 2008 року [PERSON] , приватним нотаріусом Богородчанського РНО, [PERSON] оформлений Державний акт на право власності на земельну ділянку від 14 листопада 2012 року за №262040001004185 (серія ЯМ №596739). До складу будинковолодіння [ADDRESS] входять: житловий будинок, загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 44.6 кв.м., літня кухня, загальною площею 18,7 кв.м., вбиральня, загальною площею 1,0 кв.м., сарай, загальною площею 11, 3 кв.м., сарай, загальною площею 18,3 кв.м., сарай, загальною площею 9,6 кв.м., сарай, загальною площею 16,9 кв.м., криниця, огорожа, загальною площею 15,0 кв.м. Майно придбане у період перебування сторін у шлюбі. За таких обставин суд вважає, що за позивачкою та відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати право власності по 1/2 частці за кожним на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Крім того, відповідно до ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму\~Верховного\~Суду\~України "Про\~практику\~застосування\~судами земельного\~законодавства\~при\~розгляді цивільних\~справ"\~від\~16\~квітня\~2004\~року\~№\~7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.\~377\~Цивільного кодексу\~України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120\~Земельного кодексу\~України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120\~Земельного кодексу\~України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Вказана позиція викладена також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 686/9580/16-ц від 21 березня 2018 року. Враховуючи те, що позивачка [PERSON] набуває право власності на 1/2 частку жилого будинку, розміщеного на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності [PERSON] , то за нею слід визнати право власності на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказаний будинок під час його поділу. На підставі викладеного, ст. 60, 61, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. 368, 372, 377 Цивільного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 4, 12, 58, 76, 81, 141, 263 - 265 ЦПК України, суд,

Outcome: approved