Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

06 серпня 2024 року представник позивача звернувся до Глобинського районного суду Полтавської області з позовом до відповідача про визнання права власності на майно. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідно до договору дарування від 16.10.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який являється їй рідним батьком, останній належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. До дня своєї смерті [PERSON] продовжував проживати у подарованому [PERSON] будинку. Оскільки [PERSON] проживає в м. Києві. то влітку 2024 року вирішила продати вищевказаний будинок, у зв`язку з чим почала переглядати всі наявні у будинку документи. Під час перегляду документів [PERSON] виявила, що у власності [PERSON] є земельна ділянка площею 0,1010 га кадастровий номер 5320610100:50:005:0487, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та передана для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд. Тобто, будинок, який належить [PERSON] на праві власності, у зв`язку з його даруванням, розташований на земельній ділянці, яка перебуває у власності [PERSON] і отримана ним до часу укладення такого договору. На підставі викладеного представник позивачки прохав суд визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1010 га кадастровий номер 5320610100:50:005:0487, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача подав до суду клопотання в якому прохав розгляд справи проводити за відсутності позивачки та її представника. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, зазначив, що проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч. 3\~ст. 211 ЦПК України\~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 198 ЦПК України підготовче судове засідання проводиться за правилами, встановленими главою 6 цього розділу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ч. 3\~ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 16 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, який посвідчено приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Полтавської області Люба Ж.М. та зареєстровано в реєстрі за №3052, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар жилий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 10-11). Згідно копії будинкової книги [PERSON] був зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS] з 27.10.1977 року та зняти з реєстрації 30.07.2021 (а.с. 13-15). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 29 червня 2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис №1915 (а.с. 16). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 185300, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010455300746 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1010 га кадастровий номер 5320610100:50:005:0487 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-18). Згідно довідки приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Колінько Т.О. № 306/01-16 від 27.08.2024 року, встановлено, що приватним нотаріусом Колінько Т.О. заведена спадкова справа №165/2021 після померлого [INFO] [PERSON] . Спадкоємцем по закону в порядку ст. 1261 Цивільного кодексу України є дочка померлого [PERSON] . Інших спадкоємців згідно ст. 1261 ЦК України, які б претендували на спадщину, в тому числі пережившої дружини, немає (а.с. 19). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 зазначила наступне: «Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (16 жовтня 2004 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них. Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42))». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2000 року у справі 689/26/17 вказала на те, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки (закріпленому у цивільному та земельному законодавстві) та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу права на земельну ділянку не передбачено умовами договору чи приписами законодавства . При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, а її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, який належить позивачці на праві власності з 2004 року.

Outcome: approved