Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

01 лютого 2024 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог[PERSON] зазначає, що в період шлюбу та спільного проживання з [PERSON] у них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . З 2022 року сторони перестали проживати разом як сім`я, та на даний час в Старокостянтинівському районному судді Хмельницької області перебуває справа про їх розлучення. Після припинення спільного проживання з відповідачем, їх спільна дитина залишилась проживати разом із матір`ю. Проте, як зазначає позивач в своїй позовній заяві, відповідач неналежним чином виконує свої обов`язки щодо виховання дитини, не забезпечує умови для її проживання, розвитку, матеріального забезпечення. Окрім того, вона ставиться до дитини не прихильно, може дозволити вживати лайливі слова щодо дитини, ображати її, погрожувати фізичною розправою. По цій причині з листопада 2022 року дитина почала проживати з бабусею, [PERSON] , окремо від матері, де також проживає [PERSON] , який забезпечує дочку всім необхідним, зокрема: одягом продуктами харчуванням, ліками при потребі, тощо. Позивач зазначає, що має можливість забезпечити дитині належні умови проживання, оскільки постійно проживає в м.Тернополі, де зареєстрований і забезпечений житлом, тому має намір проживати з дитиною там. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05 лютого 2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник позивача - адвокат Віхерко Н.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити в повному обсязі. Також зазначила, що на даний час дитини проживає з батьком. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Представник відповідача - адвокат Мініх І.М., в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, просила відмовити в задоволенні даного позову. Зазначила, що дійсно на даний час дитина проживає з батьком. Мати спілкується з дитиною, не перешкоджає жодним чином щодо проживання дитини з батьком. Мати вважає, що дитина сама має визначитись з ким вона має проживати з урахуванням того, що вже навчається в м.Тернопіль. Крім того, [PERSON] не звертався до відповідача з питанням щодо реєстрації місця проживання дитини разом із ним. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області в судовому засідання заперечив щодо задоволення позовних вимог та підтримав свій висновок, згідно якого вважає доцільним визначити місце проживання дитини з матір`ю. Суд, заслухавши думку учасників справи та покази свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матір`ю, для [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Старокостянтинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 09.09.2020 року. [PERSON] звернувся до суду із даною позовною заявою, вважаючи, що відповідач не належним чином виконує свої обов`язки щодо виховання дитини, не забезпечує умови для її проживання, розвитку, матеріального забезпечення. Згідно наявною в матеріалах справи довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №143 виданою відділом з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 10.01.2024 року, судом встановлено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії паспортних даних [PERSON] , [INFO] , останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №63/54-42-572/24 від 07.03.2024 року судом встановлено, що орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , що буде відповідати інтересам дитини. Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ч.ч.5, 6 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За загальними правилами доказування, визначеними статями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. В ході розгляду справи встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] відсутній спір щодо місця проживання їхньої малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , оскільки вони обоє, як батьки, погоджуються на проживання дитини з батьком. А також, в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] , [INFO] , яка в свою чергу зазначила, що [PERSON] є її дочка. [PERSON] з червня 2024 року проживає з батьком м.Тернопіль, де навчається в 7 класі. Дитина сама вирішила проживати з батьком, на що мати не заперечувала. Свідок [PERSON] , [INFO] , зазначила, що її сестра [PERSON] проживає з батьком та навчається в м.Тернопіль, у чому її мама не перешкоджає, та не заперечує, щоб [PERSON] проживала з батьком. Тобто сторони, як це і передбачено ч.1 ст.160 СК України, фактично, визначили місце проживання дитини з батьком за взаємною згодою. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді. Крім того, ст. 161 СК України передбачає можливість визначення судом місця проживання дитини тільки у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Тому, виходячи із встановлених обставин справи, де вбачається відсутність спору про місце проживання дитини, суд не має правових підстав для задоволення вимоги позову про визначення місця проживання дитини, а тому позов має бути відхилений. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності спору між сторонами, порушення чи оспорювання його прав відповідачем щодо визначення місця проживання їх спільної дитини. Після звернення [PERSON] до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, [PERSON] у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з нею не зверталась, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дочки з нею, як матір`ю, суду не надала. Спір у цій справі щодо місця проживання дитини ініційований її батьком [PERSON] , з яким малолітня дочка і так фактично проживає, і від якого мати [PERSON] не вимагає зміни її місця проживання. З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем безпідставно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, а позивачем не доведено зазначених обставин належними та допустимими доказами. Більше того, дитина проживає разом з батьком, при цьому мати дитини не вимагає від батька дитини змінити її місце проживання та не заперечує щодо подальшого такого проживання дитини з батьком. Враховуючи, що ні позивачем, який в судове засідання не з`явився, ні його представником не доведено належними і допустимими доказами існування спору між батьками про місце проживання дитини, з матеріалів справи не вбачається порушення прав позивача та інтересів дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини задоволенню не підлягають. В силу ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні позову, судові вирати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed