Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Якименка О.О. звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що сторони, [PERSON] та [PERSON] , з 24 жовтня 1997 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом зі позивачкою. Наразі подружні відносини між сторонами припинені з квітня 2022 року, окремо розглядається справа про розірвання шлюбу. В період шлюбу сторони набули трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Позивач вказує, що квартира придбана 23 червня 2005 року за спільні кошти подружжя, право власності на квартиру зареєстровано 24 червня 2005 року за [PERSON] . Домовленості між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна не існує, шлюбного договору не укладено. Позивач зазначає, що можливість поділу вказаної квартири в натурі відсутня, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. З огляду на викладене, позивач просила поділити спільне сумісне майно, виділивши у власність [PERSON] частку квартири [ADDRESS] , а також просила стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні. 21.11.2022 до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , подана його представником адвокатом Шикуновою А.О., про поділ спільного майна подружжя шляхом виділення [PERSON] у власність трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 92,3 кв.м, житловою площею 54,0 кв.м., та виділення у власність [PERSON] однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,1 кв.м, житловою площею 19,1 кв.м, і нежитлового приміщення комори №20Н в 1-му під`їзді на технічному поверсі в житловому будинку [ADDRESS] , також просив стягнути з [PERSON] понесені ним судові витрати. Позов мотивовано тим, що з 24 жовтня 1997 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що при зверненні до суду позивач у первісному позові не вказала усього майна, яке набуто сторонами під час шлюбу, зокрема: однокімнатної квартири [ADDRESS] та нежитлового приміщення, комори [ADDRESS] . Домовленості щодо розміру часток у спільному майні подружжя сторонами не досягнуто, шлюбного договору не укладалося. Після припинення шлюбних відносин між сторонами гостро постало питання користування спірним майном, що й зумовило звернення [PERSON] до суду з даним зустрічним позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2023 прийнято до розгляду зустрічну позовну\~заяву [PERSON] \~до [PERSON] \~про поділ\~спільного майна\~подружжя. Об`єднано зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.05.2023 зобов`язано [PERSON] надати суду належним чином завірені копії свідоцтва про право власності серія [NUMBER] , виданого 24.03.2014; свідоцтва про право власності серія [NUMBER] , виданого28.10.2013; технічного паспорта на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,1 кв.м, житловою - 19,1 кв.м; технічного паспорта на нежитлове приміщення - комору № [NUMBER] Н в 1-му під`їзді на технічному поверсі в житловому будинку [ADDRESS] . 19.06.2023 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області витребувано у КП «ВМБТІ» інвентаризаційну справу на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.10.2023 по справі призначено судову оціночно-будівельну експертизу, на час проведення якої провадження по справі зупинено. 21.12.2023 ухвалою суду провадження по справі поновлено в зв`язку з надходженням висновку експерта. Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач ні за первісним позовом, ні за зустрічним позовом не скористалися. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2024 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] - адвокат Якименко-Шевчук Ю.О. позовні вимоги первісного позову підтримала з підстав викладених у позові та просила їх задовольнити. При цьому, посилаючись на правову позицію викладену у постанові ВП ВС від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, вказала, що вимоги за зустрічним позовом до задоволення не підлягають. До того ж, вказала на значну різницю у вартості спірного майна, яка визначена за результатами судової експертизи. Зауважила, що жодних пропозицій щодо компенсації не надходило, водночас наголосила, що [PERSON] заперечує щодо виплати їй компенсації за різницю вартості часток спірного майна. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокат Шикунова А.О. підтримала позовні вимоги за зустрічним позовом та просила їх задовольнити. Вказала, що сторони проживають за кордоном, квартири, які є предметом спору у даній справі, не є їх єдиним майном, яке вони потребують в якості житла, тому вважає, що їх реальний поділ не порушить прав [PERSON] , також зазначила, що [PERSON] при задоволенні позову погоджується на сплату різниці вартості часток згідно висновку експерта. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 24.10.1997 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, повторно виданого 09.09.2022 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (а.с. 5). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2005 [PERSON] набув у власність (купив) трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 10, 12). Право власності на вказану квартиру 25.06.2005 зареєстровано Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації за [PERSON] та записано у реєстрову книгу №637 за №1840 про що свідчить реєстраційне посвідчення (а.с. 11). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №346001085 від 11.09.2023 слідує, що за [PERSON] 09.10.2013 зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 28.10.2013, а 21.03.2014 зареєстровано право власності на нежитлового приміщення комору № [NUMBER] Н в 1-му під`їзді на технічному поверсі в житловому будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 24.03.2014 (а.с. 151-153 т. №1). Відповідно до висновку експерта від 18.12.2023 №736 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, проведеної ТОВ «Подільський центр судових експертиз» відповідно до ухвали суду, ринкова вартість трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 92,3 кв.м, становить 3601800,00 грн; ринкова вартість однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,1 кв.м, становить 2496297,00 грн; ринкова вартість нежитлового приміщення комори №20Н площею 3,7 кв.м , яке розташоване в 1-му під`їзді на технічному поверсі в житловому будинку [ADDRESS] , становить 77059,00 грн (а.с.171-239). Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц (провадження № 61-19271св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Так, квартира [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] , а також нежитлове приміщення комора № [NUMBER] Н в 1-му під`їзді на технічному поверсі в житловому будинку [ADDRESS] були придбані сторонами за час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію. Тобто, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі. До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02.08.2023 у справі № 2-7539/08 (провадження №61-12934ск22). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи(постанова Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі №754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22)). Відповідно до ст.ст. 355, 364, 372 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у пункті 25 своєї постанови від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вбачається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Подібну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 24.07.2024 у справі №530/963/22 (провадження №61-2687св24). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У зустрічному позові [PERSON] просив суд виділити йому у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] - однокімнатну квартиру [ADDRESS] та нежитлове приміщення комору № [NUMBER] Н в 1-му під`їзді на технічному поверсі в житловому будинку [ADDRESS] . При цьому, суд звертає увагу, що запропонований [PERSON] спосіб поділу спільного майна подружжя передбачав виділення у власність [PERSON] квартири вартістю 3601800,00 грн, а у власність [PERSON] квартири та комори загальною вартістю 2573356,00 грн (2496297,00 грн + 77059,00 грн), що не відповідатиме розмірам ідеальних часток кожного з подружжя у спільному майні, а частка [PERSON] значно перевищуватиме вартість майна виділеного [PERSON] (на 1028444,00 грн більше). За таких обставин та з урахуванням того, що [PERSON] заперечувала щодо запропонованого [PERSON] \~способу поділу\~спільного майна\~подружжя,\~а [PERSON] не запропонував іншого порядку поділу спільного майна подружжя, вимог про компенсацію сторони не заявляли, тому суд дійшов висновку про здійснення поділу спільного майна, а саме: квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , нежитлового приміщення комори [ADDRESS] , в ідеальних частках, тобто по 1/2 частці кожному із сторін. При цьому, суд зауважує, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.02.2022 по справі №209/3085/20 стосуються інших обставин аніж у даній справі, оскільки стосуються саме припинення права позивача на його частку у спірному майні. Щодо розподіл судових витрат суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] , звертаючись до суду з позовом, сплатила судовий збір згідно заявлених нею вимог, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] також будо сплачено судовий збір за подання зустрічної позовної заяви. Крім того, як слідує із матеріалів справи як позивач, так і відповідач за первісним позовом користувалися правничою допомогою під час розгляду цієї справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). У розумінні положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат та враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, про що неодноразово вказувалося Верховним Судом. Визначаючись з розподілом витрат на правничу допомогу, суд враховує, що [PERSON] скористався правовою допомогою адвоката. Так, 02.09.2022 між адвокатами Якименко О.О. та [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, укладено Договір про надання правової допомоги, згідно якого сторонами погоджено вартість допомоги (гонорар) у розмірі 10000,00 грн, вартість якого сплачується клієнтом протягом десяти днів після ухвалення судового рішення у справі (п.п. 2.1, 2.4 Договору). Крім того, [PERSON] також скористався правовою допомогою адвоката, про що свідчить договір про надання правничої допомоги, укладений 28.10.2022 між [PERSON] та адвокатом Шикуновою А.О. Згідно п.п. 3.1, 3.3 вказаного Договору вартість послуг визначається з розрахунку 2000 грн за одну годину роботи виконавця. Замовник здійснює оплату згідно актів виконаних робіт та рахунків протягом двох календарних днів з дати надання рахунку виконавцем. До матеріалів справи також додано звіт про витрачений час на надання правничої допомоги та акт виконаних робіт від 30.09.2024 згідно яких визначено загальну вартість наданої правничої допомоги у розмірі 36000,00 грн. Суд враховує, що дані витрати пов`язані з розглядом цієї справи, розмір останніх є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору, докази про їх неспівмірність відсутні, сторонами клопотання про їх неспівмірність не заявлялося, а тому суд вважає за можливе розподілити їх між сторонами. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. З огляду на задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову та зважаючи на вказані вище положення та взаємний обов`язок сторін у відшкодуванні один одному судових витрат, суд вважає за можливе зобов`язати позивача за первісним позовом [PERSON] , як сторону на яку покладено більшу суму судових витрат на правничу допомогу, сплатити відповідачу за первісним позовом [PERSON] різницю, тобто 8000,00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу, а відповідача за первісним позовом [PERSON] , як сторону на яку покладено більшу суму судових витрат на оплату судового збору, відшкодувати позивачу за первісним позовом [PERSON] 6202,50 грн судового збору.

Outcome: partial