Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

19.09.2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики у розмірі 530847,87 євро, який складається із суми позики у розмірі - 130000,00 євро, відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 25% річних за період з 02.06.2016 року по 01.06.2019 року в розмірі 97500 євро, відсотків за неправомірне користування грошовими коштами у розмірі 30% річних за період з 02.06.2019 року по 18.09.2023 року у розмірі 293568,49 євро, пені в розмірі 1% за кожен день прострочення за період з 02.06.2019 року по 18.09.2023 року у розмірі 9779,38 євро та судових витрат. Позовну заяву обґрунтовано тим, що 01.06.2016 року між нею та відповідачем, було укладено договір позики та складено боргову розписку, згідно якої відповідач отримав у борг кошти в розмірі 130000,00 євро за курсом НБУ 28,0430 гривень за один євро, з терміном повернення 01.01.2019 року. Сторонами було визначено, що позика є відсотковою (процентною), відсоткова ставка 25 % річних, які повинні бути сплачені в повному обсязі разом із сумою боргу 01.01.2019 року. Крім того, у разі своєчасного неповернення грошових коштів сторонами обумовлено сплату пені у розмірі 1% за кожний день прострочення та сплату відсотків за неправомірне користування грошовими коштами в розмірі 30% від загальної суми боргу (сума боргу та відсотків за користування коштами), яка утвориться станом на 01.01.2019 року. При цьому сторони обумовили зміну тривалості позовної давності у договірних зобов`язаннях, яка збільшена до 20 років. 16.06.2017 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] й змінила прізвище на « [PERSON] ». Проте, відповідачем боргові зобов`язання не виконані, отримані у борг кошти позивачу не повернуті, в зв`язку з чим остання звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Суворовою О.В. від 03 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Суворовою О.В. від 06.10.2023 року задоволено заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку. 20.11.2023 року представником відповідача - адвокатом Головіним М.В. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на те, що [PERSON] ніякого договору позики з позивачкою не укладав, розписки (боргового документа) не надавав, коштів від [PERSON] не отримував, будь-яких переговорів стосовно укладення такого правочину не було. Відповідач вважає розписку (борговий документ) підробленою, договір позики неукладеним. При цьому на дату складання розписки 01.06.2016 року позивачка перебувала за межами України з грудня 2015 року по серпень 2016 року, а відповідач та третя особа - дружина відповідача [PERSON] проживали у своєї племінниці [PERSON] в місті Одесі, а не в Миколаївській області, як зазначено в розписці. Відповідач [PERSON] та його дружина [PERSON] в 2006 році переїхали з м.Маріуполь до м.Одеси ближче до родичів [PERSON] (рідна сестра [PERSON] ) та її чоловіка [PERSON] , а потім до восени 2006 року переїхали до будинку [ADDRESS] та працювали у лікарні під керівництвом сестри [PERSON] . Увесь цей час сім`я [PERSON] вела діяльність у фермерському господарстві, в якому позивачка та її батьки, відповідач та його дружина були та є учасниками господарства. Так як між учасниками була довіра, відповідач та його дружина підписували різні документи необхідні для учасників, й було, що ставили підписи та ПІБ на чистих аркушах. Проте відповідач та його дружина розписку не підписували й не можуть пояснити її походження. Представник відповідача адвокат Головін М.В. вважає, що правочин з позики коштів є неукладеним, підтвердження джерела походження та наявності у позикодавця обсягу зазначених у розписці коштів - відсутні, розрахунок пені позивачкою не надано, що позбавляє можливості дослідження на предмет законності та обґрунтованості. При цьому у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. А відповідно до пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Крім того, на підтвердження вказаних обставин представник відповідача подав клопотання про виклик та допит свідків, клопотання про витребування відомостей від Державної прикордонної служба та Державної міграційної служби щодо перетину позивачкою кордону України, клопотання про призначення судово-технічної експертизи документа, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. 28 листопада 2023 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій просила задовольнити позовну заяву. 04 грудня 2023 року до суду від представника відповідача адвоката Головіна М.В. надійшли заперечення (на відповідь на відзив), в яких просив позовні вимоги залишити без задоволення. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Головін М.В. надав до суду пояснення, в яких зазначив, що підтримує доводи відповідача, викладені у відзиві на позов; розписку від 01.06.2016 року не підписувала, й чоловік також не підписував; грошей у позивачки ніколи не позичали і не витрачали; окрім пенсії доходів не мають. Ухвалою суду від 07.12.2023 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Одеському науково - дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, провадження у справі зупинено (а.с.219-221 том 1). 01.02.2024 року до суду надійшла цивільна справа №522/18351/23-Е разом із рахунком про оплату експертизи та клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів, а саме оригіналу досліджуваного документу (розписки від 01.06.2016 року), вільних зразків почерку та підписів [PERSON] та [PERSON] (а.с.224-227 том 1). Ухвалою суду 07.02.2024 року поновлено провадження та призначено справу в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 26.03.2024 року відмовлено у звільненні відповідача від сплати витрат за проведення експертизи (а.с.97-98 том 2). Ухвалою суду від 04.04.2024 року відмовлено в забезпеченні судових витрат (а.с.104 том 2). 03.04.2024 року Одеський науково-дослідний інституту судових експертиз повернув до суду матеріали справи без виконання в зв`язку з відсутністю оплати рахунку витрат за проведення експертизи (а.с.100 том 2). 01.05.2024 року ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Суворової О.В. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Також, задоволено клопотання позивача, представника відповідача та третьої особи про виклик свідків та про витребування доказів по цивільній справі. Згідно повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, на підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси від 12.06.2024 року справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевої О.П. від 13.06.2024 року справу прийнято до її провадження та призначено до судового розгляду в загальному позовному порядку. 09 липня 2024 року до суду від представника [PERSON] адвоката Головіна М.В. надійшов відзив на позовну заяву. 15.08.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві, запереченнях на відзив на позовну заяву та наданими поясненнями в судовому засіданні. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, з`являвся їх представник - адвокат Головін М.В., який проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити за недоведеністю позовних вимог, вважаючи договір позики неукладеним, та з підстав викладених у відзивах на позовну заяву й поясненнях у судових засіданнях. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 01 червня 2016 року складено борговий документ (розписка), який підписаний позичальником [PERSON] , про наявність між [PERSON] і [PERSON] договірних правовідносин та боргових зобов`язань. З тексту розписки вбачається, що відповідач [PERSON] отримав в борг на сімейні потреби від [PERSON] грошові кошти у розмірі 130 000,00 євро за курсом НБУ 28,0430 гривень за один євро, які повинні бути повернуті позикодавцю [PERSON] 01 січня 2019 року. Згідно боргового документу (розписки) позика є відсотковою (процентною). Відсоткова ставка 25 % річних, які повинні бути сплачені в повному обсязі разом із сумою боргу 01 січня 2019 року. Позичальник має право достроково повернути суму боргу. У разі несвоєчасного неповернення грошових коштів сторонами обумовлено сплату пені в розмірі 1,0 % за кожний день прострочення та сплату відсотків за неправомірне користування грошовими коштами в розмірі 30% процентів від загальної суми боргу (сума боргу та відсотків за користування коштами), яка утвориться станом на 01 січня 2019 року. Сторони обумовили, що у разі дефолту валюти євро, позикодавець має право вимагати повернення боргу у доларах США або англійських фунтах стерлінгів (за вибором позикодавця). Повернення коштів має бути здійснено шляхом внесення коштів у строк до 01 січня 2019 року у депозит будь-якого нотаріуса, нотаріальної контори за вибором позичальника у місті Миколаєві, Миколаївської області з відповідним повідомленням позикодавця відправленим цінним листом. Між сторонами обумовлена зміна тривалості позовної давності у договірних зобов`язаннях, яка збільшена до 20 років. Борговий документ (розписка) від 01 червня 2016 року окрім позичальника [PERSON] підписаний [PERSON] , як згода чоловіку на отримання грошових коштів. Підтверджуючих даних, які б свідчили про повернення відповідачем на користь позивачки боргу на виконання боргового документу (розписки) від 01 червня 2016 року, судом не встановлено. Більш того, відповідачем [PERSON] взагалі заперечується сам факт підписання боргового документу (розписки) від 01 червня 2016 року та отримання грошових коштів від позивачки. Щодо з`ясування питань чи виконані підписи від імені [PERSON] та [PERSON] у розписці від 01.06.2016 року особами [PERSON] та [PERSON] суд призначив 07.12.2023 року судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручив Одеському науково - дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. 01.02.2024 року до суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів та необхідності оплатити вартість експертизи за відповідним рахунком. Представником відповідача заявлено про неможливість відповідача сплатити вартість експертизи з причин його незадовільного майнового стану. Ухвалою суду від 26.03.2024 року відмовлено у звільненні відповідача від сплати витрат за проведення експертизи. 03.04.2024 року Одеський науково-дослідний інститут судових експертиз повернув до суду матеріали справи без виконання в зв`язку з відсутністю оплати рахунку витрат за проведення експертизи (а.с.100 том 2). Також, у судовому засіданні було допитано в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , яка повідомили, що їм невідомо про наявність розписки і боргових зобов`язаннях [PERSON] перед позивачем, свідками цих подій вони не були. Відхиляючи доводи представника відповідача про те, що договір позики не укладався, на момент складення розписки позивач знаходилася за межами України, що підтверджують свідки, суд звертає увагу на те, що покази зазначених свідків не мають доказового значення в рамках цієї справи, оскільки відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про недоведеність факту непідписання відповідачем боргового документу (розписки) та неотримання грошових коштів у розмірі 130 000,00 євро від позивача. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, якщо сторони дійшли згоди з приводу всіх суттєвих умов договору (ст.638 ЦК України). Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Як передбачено статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до положень статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Слід зазначити, що як Верховний Суд України, так і нині діючий Верховний Суд неодноразово формували правові позиції у подібних справах. Так, у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14) Верховний Суд України зробив висновок, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1672цс16 також зазначалось, - якщо особа, яка отримала позику в іноземній валюті, не виконала своїх зобов`язань, то з неї стягується сума, визначена в гривневому еквіваленті. Подібний висновок було зроблено і у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, де вказано, що, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. Проте, Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу 373/2054/16-ц, відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 щодо стягнення валютного боргу в гривневому еквіваленті. Так, у постанові від 16 січня 2019 року Великої Палати Верховного Суду, справа №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18 висловлена нова позиція щодо правильного застосування норм права, згідно з якою, отримавши валютну позику позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Отже, судом встановлено, що станом на час розгляду справи відповідачем грошові кошти на погашення боргу по борговому документу (розписка) від 01 червня 2016 року не повернуті, а відтак - неповернута сума позики у розмірі 130 000,00 євро, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] . Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами, відсотків за неправомірне користування грошовими коштами, пені в розмірі 1% за кожен день прострочення, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. На підставі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За приписами до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Слід зауважити, шо розрахунок сум, які стягуються чи оспорюються, зазначаються позивачем у позовній заяві відповідно до статті 175 ЦПК України, і є складовою позовних вимог про стягнення відсотків, сум неустойки та підлягають доведенню і дослідженню. Натомість позивачем не надано суду жодного розрахунку, чи як то відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 25 % річних - у сумі 97500,00 євро, чи як то відсотків за неправомірне користування грошовими коштами у розмірі 30 % - у сумі 293568,49 євро, чи як то пені в розмірі 1 % за кожен день прострочення у сумі 9779,38 євро, чи як то строків (місяців, днів, тощо) обрахування, й сум, які визначені позивачем в іноземній валюті. При цьому, позивач в позовних вимогах просить стягнути ці суми, виходячи з періоду від 02 червня 2016 року по 01 червня 2019 року, в той час, як згідно з борговим документом (розписки) термін виконання зобов`язання та термін невиконаного зобов`язання за кожен день протермінування визначено датою - 01 січня 2019 року. Крім того, суд враховує наступне. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) встановлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У той же час, пунктом 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України № 691-ІХ від 16 червня 2020 року «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»). Між тим, указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія продовжувалася. Згідно з п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З огляду на вищевикладені норми матеріального та процесуального права, відсутність належного розрахунку, суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою вимог щодо стягнення на її користь відсотків за користування грошовими коштами, відсотків за неправомірне користування грошовими коштами, пені, а відтак - позов в цій частині задоволенню не підлягає. Щодо стягнення судових витрат, які [PERSON] просить стягнути з відповідача, суд виходить з того, що нею сплачено судовий збір у розмірі 10 736,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 29.09.2023 року (а.с.37 том 1). Інших визначених сум та розрахунків понесених позивачем судових витрат суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що задоволено 24,50 % позовних вимог (130 000,00 євро від 530847,87 євро), то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 630 грн. 32 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (10 736,00 грн грн. х 24,50 % / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial