Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

17.04.2024 згідно даних реєстрації вхідної кореспонденції представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідачки, за участю третьої особи, про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на нерухомість. Позов мотивований тим, що 10.10.2018 [PERSON] та [PERSON] уклали договір довічного утримання, який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чумакевич Л.М. Відповідно до умов договору [PERSON] передав у власність, а [PERSON] отримала у власність квартиру [ADDRESS] , взамін чого зобов`язалася забезпечувати позивача утриманням довічно, а саме: забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення його життєвих потреб. Згідно із умовами договору сторони домовилися, що грошове утримання складається з первинного (одноразового) платежу у розмірі 40000 грн. та щомісячних платежів у розмірі 1000 грн. Крім того, відповідачка зобов`язалася щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру, здійснити поховання позивача після його смерті та гарантувала забезпечити останньому право на проживання у квартирі. Представник позивача зазначав, що з моменту укладення договору до лютого 2022 року [PERSON] належним чином виконувала умови договору, однак з березня 2022 року повністю припинила виплачувати позивачу щомісячне грошове утримання та оплачувати витрати на комунальні послуги, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за договором. На звернення позивача щодо можливості подальшого виконання умов договору, [PERSON] відповіла, що відмовляється від його виконання, так як мешкає у м. Енергодар, який розташований на тимчасово окупованій військами рф території. Враховуючи викладене, представник позивача просив: розірвати договір довічного утримання, укладений 10.10.2018 між [PERSON] та [PERSON] , повернути [PERSON] право власності (шляхом визнання права власності) на квартиру [ADDRESS] , скасувати заборону щодо відчуження квартири, накладену приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чумакевич Л.М. та стягнути з [PERSON] судові витрати, які поніс [PERSON] 22.04.2024 ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. 24.07.2024 - ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. У вступному слові позивач та представник позовні вимоги підтримали з мотивів, що викладені письмово. Позов просили задоволити, щодо заочного розгляду не заперечили. Зокрема додали, що позивач є похилого віку і нездатен забезпечувати повноцінно себе. Разом з тим, у зв`язку бездіяльністю відповідачки, він також фактично позбавлений житла та щомісячного утримання. Відповідач не повідомляла про неможливість виконання такого договору. Відповідачка повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, зокрема через оголошення про її виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Правом на подання відзиву не скористалася. Третя особа не заявилася, причин своєї неявки суду не повідомила. За таких обставин, з урахуванням положень статей 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, вислухавши пояснення сторони позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що 10.10.2018 [PERSON] як відчужувач та [PERSON] як набувач уклали договір довічного утримання, який посвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 630. За умовами договору [PERSON] передав у власність, а [PERSON] отримала у власність квартиру [ADDRESS] , взамін чого зобов`язалася забезпечувати відчужувача утриманням довічно. Пунтком 7 договору передбачено обов`язок [PERSON] довічно фінансово утримувати [PERSON] , тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення його життєвих потреб. Сторони домовилися, що грошове утримання складається з первинного (одноразового) грошового платежу у розмірі 40000 грн та щомісячних платежів у розмірі 1000 грн. Крім того, [PERSON] зобов`язалася щомісячно разом або окремо сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг. Також зобов`язалася здійснити поховання відчужувача після його смерті або компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання набувачем самостійно через поважні причини. Згідно із пунктом 9 договору відчужувач перед підписанням договору повністю отримав від набувача первинний грошовий платіж у розмірі 40000 грн. Істотними умовами договору вважатимуться щомісячні платежі, первинний грошовий платіж та довічне право на проживання відчужувача у квартирі (пункт 14 договору). Відповідно до пункту 15 договору у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однією зі сторін такий може бути розірваний у судовому порядку (а.с. 29-30). У зв`язку з укладенням зазначеного договору приватним нотаріусом накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна до його припинення чи розірвання, що підтверджується умовами договору, а також інформаціє з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 29-30, 34-36). Згідно із рахунком за електричну енергію за адресою: [ADDRESS] , станом на 02.2024 борг становить 3567,84 грн (а.с. 31). Згідно із рахунком-фактурою, сукупний розмір заборгованості, який підлягає оплаті станом на 31.07.2023 за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, електропостачання місць загального користування за адресою: [ADDRESS] становить 690,89 грн (а.с. 32). Розмір заборгованості за послуги теплопостачання та гарячої води за адресою: [ADDRESS] станом на 01.03.2024 скаладає 7813,88 грн, що підтверджується відповідним рахунком ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (а.с. 32). Відповідно до виписки за договором б/н, що укладений із [PERSON] , за картковим рахунком, на даний АТ «КБ « ПриватБанк» за період з 01.10.2018 по 12.06.2024 ( а.с. 109-116), останнє зарахування коштів в сумі 1000 грн. від [PERSON] мало місце 09.02.2023. Разом з тим, після такої дати мали місце зарахування, зокрема від [PERSON] , яка подала заяву, що не здійснювала будь-яких переказів від імені чи за дорученням [PERSON] . За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20)). Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності. Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків. Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20). Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлено, що за змістом договору, який представник позивача просить розірвати, істотними його умовами є: щомісячні платежі, первинний грошовий платіж та довічне право на проживання відчужувача у квартирі (пункт 14 договору). Тобто обов`язки набувача за договором є конкретно визначеними сторонами і обмежуються забезпеченням відчужувача у розмірі 1 000 грн на місяць, сплатою комунальних платежів та первинним грошовим платежем, який здійснено відповідачкою ще до укладення договору. Звертаючись до суду із цим позовом, представник позивача вказував на невиконання відповідачкою як набувачем за договором умов укладеного договору довічного утримання, зокрема щодо сплати щомісячного грошового утримання у належному розмірі та оплати комунальних послуг. Зазначені обставини знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, оскільки з доказів, наданих стороною позивача встановлено, що відповідачка з березня 2024\~року дійсно належним чином не виконує свій обов`язок зі сплати щомісячного утримання в розмірі 1000 грн, а також не оплачує житлово-комунальні послуги за спірну квартиру, внаслідок чого утворилася заборгованість, що підтверджується відповідними рахунками. При цьому суд також враховує, що позивач є особою похилого віку та, укладаючи договір довічного утримання, розраховував на сторонню допомогу, зокрема щодо матеріального забезпечення, а тому тривале невиконання умов договору відповідачкою свідчить про наявність підстав для його розірвання на вимогу відчужувача та, як наслідок, задоволення позовних вимог в цій частині. Водночас суд вказує на те, що звертаючись до суду із цим позовом представник позивача просив також повернути останньому право власності на спірну квартиру, шляхом його визнання та зняти заборону на відчуження квартири. Аналізуючи вказані вимоги суд звертає увагу на таке. Частиною першою статті 756 ЦК України передбачено, що правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. З урахуванням зазначеної норми матеріального права не підлягають задоволенню зазначені вище вимоги, оскільки правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. Зазначене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 752/7190/22. Отже, позов підлягає до часткового задоволення лише в частині розірвання договору довічного утримання, який укладено 10.10.2018 між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Чумакевич Л.М. та зареєстрований в реєстрі за № 631. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову у сумі 1221,20 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved