Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1», про відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з 14.01.2001, до тепер відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Вінницька установа виконання покарань № 1». Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21.02.2024 у справі №120/14159/23 позов [PERSON] до ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення комісії ДУ "Вінницька установа виконання покарань (№1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених, оформлене протоколом № 5 від 14.03.2023, яким [PERSON] відмовлено в представленні до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Зобов`язано комісію ДУ "Вінницька установа виконання покарань (№1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених повторно здійснити розгляд питання щодо можливості представлення [PERSON] до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Позивач зазначає, що наведеним рішенням суду встановлено обставини порушення його прав, як особи, засудженої до довічного позбавлення волі, зокрема права на належний розгляд питання щодо можливості його представлення до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Зокрема зазначає, що відділом соціально психологічної служби (начальником відділу СПС, психологом, представником органу пробації) соціально психологічна робота з ним не проводиться, індивідуальний план виправлення та ресоціалізації та індивідуальна програма соціально виховної роботи з ним 10 років не складалась. Як зазначено у позовній заяві, наведеними вище протиправними діями (бездіяльністю) відповідача позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що він 23 години на добу перебуває в камері, представлений сам собі та тим, що життєво необхідні потреби він забезпечує собі сам. Він не бачить планового і перспективного майбутнього, що чинить на нього психологічний тиск та він відчуває до себе нелюдське, таке що його принижує поводження. Соціально виховна робота направлена на моральне, правове, трудове, естетичне, фізичне, санітарно гігієнічне виховання, на основі психолого педагогічних принципів та методів адміністрацією відповідача з позивачем не проводиться. З огляду на викладене позивач просив стягнути з ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» на свою користь моральну шкоду в розмірі 300\~000 грн. внаслідок приниження його честі, гідності, яка (шкода) обумовлена сумою матеріальних витрат, які позивач вимушений понести задля свого утримання внаслідок невиконання адміністрацією відповідача відповідного обов`язку з належного розгляду питання про можливість його представлення до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Наведені обставини і стали підставою для звернення позивачем до суду з цим позовом до відповідача. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.05.2024 відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено учасникам справи процесуальний строк для подання заяв по суті справи. (а.с. 32). Відповідач ухвалу суду про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та відповідними додатками отримав 16.05.2024, про що в матеріалах справи міститься відповідна розписка. (а.с. 35). Поряд з цим відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Встановлені ухвалою суду про відкриття провадження у справі процесуальні строки на подання заяв по суті справи закінчились. З огляду на викладене суд вирішив проводити розгляд справи за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. [PERSON] засуджений до довічного позбавлення волі та з 14.01.2001 відбуває покарання у державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1). (а.с.6 8, 25). Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21.02.2024 у справі №120/14159/23 позов [PERSON] до ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення комісії ДУ "Вінницька установа виконання покарань (№1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених, оформлене протоколом № 5 від 14.03.2023, яким [PERSON] відмовлено в представленні до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Зобов`язано комісію ДУ "Вінницька установа виконання покарань (№1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених повторно здійснити розгляд питання щодо можливості представлення [PERSON] до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. (а.с. 9 13). Вказане рішення набрало законної сили 25.03.2024. (а.с. 13). Як встановлено ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під час розгляду справи №120/14159/23 Вінницький окружний адміністративний суд у своєму рішенні від 21.02.2024 встановив наступні обставини, які не підлягають доказуванню у цій справі. «14.03.2023 комісією державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених складено висновок щодо ступеня виправлення засудженого [PERSON] . Зі змісту такого висновку слідує, що позивач набрав 35 бали, а тому з урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики засудженого, підсумкової оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи засуджений [PERSON] не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення) та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (статті 81, 82 Кримінального кодексу України), оскільки набрав менше 60 балів. 14.03.2023 комісія ДУ "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання біль м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених на підставі статей 10, 50, 57, 93, 101, 147, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України прийняла рішення у формі протоколу № 5, яким [PERSON] відмовлено в можливості представлення його до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк як засудженому, що не став на шлях виправлення… За результатами засідання вказаною вище комісією складено висновок щодо ступеня виправлення засудженого [PERSON] та встановлено, що останній не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення) та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (статті 81, 82 КК України), оскільки набрав менше 60 балів. Аналізуючи зміст\~такого висновку\~на предмет\~дотримання комісією\~вимог абз.\~2\~п.\~6\~розділу 6\~Інструкції №\~847/5 адміністративним судом встановлено, що такий висновок не містить підпису [PERSON] , який би свідчив про ознайомлення засудженого із таким висновком. Вказане свідчить про недотримання відповідачем вимог Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів № 847/5, адже такою Інструкцією чітко передбачено, що засуджений ознайомлюється під особистий підпис з висновком щодо ступеня виправлення. Надаючи оцінку доводам позивача в наведеній справі, адміністративний суд зауважив, що наказом Міністерства юстиції України від 19.01.2023 № 294/5 затверджено Порядок визначення ступеня виправлення засудженого (далі - Порядок № 294/5). Згідно з пунктом 5 цього Порядку проект висновку готується начальником відділення соціально-психологічної служби, до якого розподілено засудженого, а стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, - за участю представника уповноваженого органу з питань пробації. Зміст висновку, що наданий відповідачем, свідчить про недотримання відповідачем ч. 12 ст. 154 КВК України та п. 5 Порядку № 294/5. До таких висновків суд дійшов з огляду на те, що положення ч. 12 ст.154 КВК України містять імперативні приписи про те, що визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації, натомість пунктом 5 Порядку № 294/5 передбачено, що такий висновок готується за участю представника органу з питань пробації. Водночас у висновку щодо ступеня виправлення засудженого [PERSON] відсутній підпис представника уповноваженого органу з питань пробації, що свідчить про недотримання як ч. 12 ст. 154 КВК України, так і згадуваного вище пункту Порядку № 294/5. Далі, відповідно до п. 6 Порядку № 294/5 проект висновку складається з урахуванням оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, проведеної згідно з методичними рекомендаціями, визначеними Міністерством юстиції України, та з використанням підсистеми "КАСАНДРА" Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту, а також стану реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим, яка є складовою Щоденника індивідуальної роботи із засудженим, Щоденника соціально-виховної роботи із засудженим неповнолітнім, визначених Положенням про відділення соціально-психологічної служби, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 04 листопада 2013 року № 2300/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 04 листопада 2013 року за № 1863/24395, та інформації, отриманої від уповноваженого органу з питань пробації (щодо засуджених до довічного позбавлення волі). Такі приписи Порядку № 294/5 узгоджуються із положеннями Методики визначення ступеня виправлення засудженого, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року № 294/5, пункт 1 розділу ІІ якої регламентує, що під час складання проекту висновку враховуються: інформація, отримана з матеріалів особової справи; дані з Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту; оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, визначена за допомогою підсистеми «КАСАНДРА» Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту; стан реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим; дані Щоденника. Пунктом 9 Порядку № 294/5 визначено, що засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації, форма якого затверджується Міністерством юстиції України. Індивідуальний план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженому усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженого після звільнення. Індивідуальний план складається засудженим до довічного позбавлення волі разом з начальником відділення СПС у термін не більше ніж 15 календарних днів після завершення проведення оцінки ризиків вчинення повторного правопорушення у двох примірниках. Один примірник зберігається у засудженого, другий - у начальника відділення СПС. Стан його виконання перевіряється заступником начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи кожні шість місяців, про що робиться відповідна відмітка. При цьому наказом Міністерства юстиції України від 04.11.2013 № 2300/5 затверджено Положення про відділення соціально-психологічної служби (далі - Положення № 2300/5). Абзацом 3 пункту 2 розділу І цього Положення визначено, що індивідуальна програма соціально-виховної роботи із засудженим - документ, що визначає цілі роботи із засудженим та заходи, спрямовані на задоволення криміногенних потреб і досягнення позитивних змін у житті засудженого, відповідальних осіб за їх виконання, чіткі терміни виконання та містити примітку про результати виконання кожного заходу. Індивідуальна програма складається спільно із засудженим, зрозумілою для нього мовою, з урахуванням віку, рівня розвитку, життєвого досвіду, сформованих життєвих навичок. Начальник відділення соціально-психологічної служби, до якого розподілено засудженого, ознайомлює його з індивідуальною програмою та тими заходами, які мають бути реалізовані у її межах. Ціль в межах індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим - бажаний очікуваний результат соціально-виховної та психологічної роботи із засудженим в межах визначеної криміногенної потреби; заходи в межах індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим - конкретні кроки, які мають бути впроваджені для досягнення кожної визначеної цілі щодо впливу на криміногенну потребу засудженого. Визначення заходів залежить від рівня життєвих навичок засудженого, його досвіду та розуміння виконання визначених заходів. Складні заходи, які реалізовуються у кілька етапів, ліпше розділити і прописати окремими пунктами (абз. 3 та 4 п. 2 розділу І Положення № 2300/5). Відповідно до п. 9 розділу І Положення № 2300/5 соціально-виховна та психологічна робота із засудженими здійснюється відповідно до індивідуальних програм, які складаються за результатами медичного обстеження, психодіагностики і психолого-педагогічного вивчення, кримінологічної, кримінально-правової характеристики, оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та реалізуються, в тому числі за допомогою програм диференційованого виховного впливу. Ступінь виправлення засуджених визначається з урахуванням оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та стану реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим. Оцінка ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення проводиться згідно з методичними рекомендаціями, визначеними Міністерством юстиції України. У результаті проведення оцінки ризиків визначаються криміногенні потреби засудженого, на мінімізацію яких спрямовуються цілі та заходи в межах індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим. Індивідуальна програма соціально-виховної роботи із засудженим складається начальником відділення соціально-психологічної служби, до якого було розподілено засудженого. Індивідуальна програма є документом, який постійно використовується в роботі із засудженим, коригується та доповнюється за необхідності. Відтак, індивідуальна програма соціально-виховної роботи є документом, що складається з метою визначення цілей роботи із засудженим та заходів, спрямованих на задоволення криміногенних потреб і досягнення позитивних змін у житті засудженого. При цьому така програми розробляється начальником відділення соціально-психологічної служби, до якого було розподілено засудженого. Водночас доказів того, що відповідна індивідуальна програма соціально-виховної роботи була розроблена для засудженого [PERSON] відповідачем не надано. При цьому на виконання вимог ухвали адміністративного суду від 10.01.2024, якою у відповідача витребовувались усі матеріали, на підставі яких комісією установи прийнято рішення про відмову в можливості представлення [PERSON] до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, установою виконання покарань надано лише висновок щодо ступеня виправлення засудженого від 14.03.2023, витяг з протоколу № 5 від 14.03.2023, акти від 07.03.2023 та від 15.03.2023. З огляду на встановлення наведених вище порушень Закону та профільних підзаконних актів адміністративний суд дійшов висновку, що начальником відділення соціально-психологічної служби державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" не складалася індивідуальна програма соціально-виховної роботи засудженого [PERSON] , що є порушенням згадуваних вище приписів Порядку № 294/5 та Положення № 2300/5. Таким чином адміністративний суд визнав, що відповідач безпідставно оцінив у 0 балів розділ IV "Стан реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роби" висновку. Також адміністративним судом встановлено, що [PERSON] не проходив тестування з психологом, а тому незрозуміло на підставі яких даних в розділі VІ проекту висновку "Психологічна характеристика засудженого" оцінювались психологічні критерії позивача. Встановлення рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21.02.2024 у справі № 120/14159/23 наведених вище обставин і стало підставою для визнання протиправним та скасування рішення комісії ДУ "Вінницька установа виконання покарань (№1)», що оформлене протоколом № 5 від 14.03.2023, яким [PERSON] відмовлено в представленні до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та зобов`язання комісію ДУ "Вінницька установа виконання покарань (№1)" повторно здійснити розгляд питання щодо можливості представлення [PERSON] до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 1 КВК України, кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Частиною другою статті 151 КВК України передбачено, що на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 154 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. Таким чином адміністрацією відповідача порушено визначений законом порядок вирішення питання щодо можливості представлення [PERSON] до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, що встановлено наведеним вище рішенням адміністративного суду, що набуло законної сили. Згідно з ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Частиною 1 ст. 1173 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 07.06.2022 у справі №570/2918/20 зазначено, що нормами ст. 1173, 1174 ЦК України передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 570/3943/21. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2017 року у справі № 6-99цс17. Як зазначалось вище рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21.02.2024 у справі № 120/14159/23 рішення комісії відповідача, що оформлене протоколом № 5 від 14.03.2023, яким [PERSON] відмовлено в представленні до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк визнано протиправним та скасовано. Також цим рішенням зобов`язано комісію ДУ "Вінницька установа виконання покарань (№1)" повторно здійснити розгляд питання щодо можливості представлення [PERSON] до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Таким чином протиправність рішення відповідача стосовно позивача встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Права позивача, як особи, що засуджена до довічного позбавлення волі є порушеними, що обумовлює завдання [PERSON] певного розміру моральної шкоди яка підлягає компенсації у встановленому законом порядку. Як вбачається з матеріалів справи, то вони не містять належних, достовірних та достатніх доказів а також відповідних обґрунтувань спричинення позивачу моральної шкоди в заявленому ним розмірі в 300\~000 грн. Посилання позивача на те, що розмір шкоди в 300\~000 грн. обумовлено сумою матеріальних витрат, які він був вимушений понести задля свого утримання, а також те, що він 23 години на добу перебуває у камері, конче необхідні потреби він забезпечує собі сам, в якості підстав для відшкодування моральної шкоди саме в заявленому позивачем розмірі судом до уваги не приймаються, оскільки перебування його під вартою обумовлено відповідним вироком суду, що ухвалено відносно нього, а інші обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог перед судом недоведені. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що справедливим, співмірним та зваженим грошовим еквівалентом завданої позивачу неправомірним рішенням відповідача розміром моральної шкоди є грошова сума в 3\~000 грн. Визначаючись щодо суб`єкта, який зобов`язаний відшкодувати позивачу завданий йому, встановлений судом, розмір моральної шкоди суд зазначає наступне. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава. За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади. З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанова від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11, постанова від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). Тому те, що позивач вказав відповідачем за вимогою про відшкодування моральної шкоди ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» - не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності є не держава, а саме певні її органи (орган). Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц). Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16). Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з державного бюджету України на його користь 3000 грн., в якості компенсації завданої йому неправомірним рішенням моральної шкоди. Позивач в силу закону звільнений від сплати судового збору, а тому судовий збір відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід компенсувати за рахунок держави. Інші судові витрати, як зазначено позивачем на суму 3390 грн., що складаються з: канцелярські витрати 620 грн., мобільний зв`язок для консультацій з адвокатами 420 грн., користування Інтернет 150 грн., особиста праця 2500 грн. є перед судом документально не підтвердженими, а отже недоведеними, а тому вони не підлягають стягненню на користь позивача. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи позивач користувався безоплатною правовою допомогою адвоката Живуна В.І., а отже будь яких витрат на правову допомогу позивач не поніс. (а.с. 26 27).

Outcome: partial