Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаною заявою, в якій зазначила, що вона є внутрішньо переміщеною особою з м. Брянка, Луганської області і на теперішній час тимчасово зареєстрована та проживає в с-щі Отинія, Коломийського району, Івано-Франківської області. В Донецькій області на тимчасово окупованій території України, залишився чоловік заявниці [PERSON] , який внаслідок інфаркту ствола головного мозку помер [INFO] . В підтвердження факту смерті чоловіка, [PERSON] отримала лікарське свідоцтво про смерть №8, видане 27.01.2024р. Центральною міською лікарнею м. Докучаївськ так званої ДНР та свідоцтво про смерть [NUMBER] , видане 30.01.2024 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Докучаївського міського управління Міністерства юстиції так званої Донецької Народної Республіки. З даними документами заявниця звернулася до Коломийського відділу ДРАЦС з метою проведення реєстрації смерті свого чоловіка. Однак, вказаний орган відмовився проводити державну реєстрацію смерті [PERSON] , посилаючись на неналежність наданих документів для її здійснення та в усній формі рекомендував [PERSON] звернутися до суду. За даних обставин, заявниця просила суд встановити факт смерті її чоловіка [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця м. Золоте, Луганської області, який помер [INFO] у м. Докучаївськ, Донецької області. В судове засідання [PERSON] не з`явилася. 01.10.2024р. до суду надійшла заява від представника заявниці [PERSON] , в якій останній просив проводити розгляд справи за їхньої відсутності. Заявлені вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити з підстав, зазначених в заяві про встановлення факту смерті особи. Представник заінтересованої особи в судове засідання також не з`явився. Згідно заяви, яка надійшла до суду 01.10.2024р. Коломийський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції просить розглянути справу без участі їхнього представника. Проти задоволення заявлених вимог не заперечують та при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в м. Золоте, Луганської області народився [PERSON] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , 13 жовтня 1973 р. був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 1368. Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 22.08.2024р. № 2608-7002096508, фактичне місце проживання/перебування [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З лікарського свідоцтва про смерть №8, виданого 27.01.2024р. Центральною міською лікарнею м. Докучаївськ так званої ДНР вбачається, що [PERSON] , [INFO] помер [INFO] . Місце смерті - м. Докучаївськ, причина смерті інфаркт ствола головного мозку і лівої долі можечка при гіпертонічній хворобі. В свідоцтві про смерть серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Докучаївського міського управління Міністерства юстиції так званої Донецької Народної Республіки також вказано, що [PERSON] , [INFO] помер [INFO] в м. Докучаївськ. Як вказує заявниця, Коломийським відділом ДРАЦС їй було відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті чоловіка, оскільки пред`явлені нею: лікарське свідоцтво про смерть № [NUMBER] та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] являються документами, що видані органами влади, створеними всупереч законодавству України, є недійсними та не створюють будь-яких правових наслідків, а тому не можуть бути підставою для державної реєстрації смерті. Встановлення факту смерті чоловіка необхідно [PERSON] для реєстрації його смерті в органах РАЦС та відкриття спадщини. Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як врегульовано п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як передбачено ч. 1, 2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», вбачається, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Підрозділом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5 (зі змінами) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. За таких обставин, заявниця не має можливості отримати оригінал лікарського свідоцтва про смерть та довідку про причину смерті, оскільки вказані документи видані установою, яка перебуває на тимчасово окупованій території. Згідно з положенням п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до ст. ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]». Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі «намібійські винятки» в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих установою, що знаходиться на окупованій території, як доказів, оскільки суд виходить з того, що можливості збору доказів смерті на окупованій території можуть бути істотно обмеженими. Суд дійшов висновку про те, що обставини, повідомлені заявником, знайшли своє належне підтвердження під час судового розгляду справи, наявні підстави для задоволення заяви. Виходячи з викладеного, оцінивши докази з врахуванням вищенаведених обставин у їх сукупності з огляду на міжнародну практику, суд вважає заявлені заявницею вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Як передбачено ч.5 ст. 317 ЦПК України копія судового рішення видається учасникам справи негайно після його ухвалення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved