Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Якушинецької сільської ради, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав. Позов мотивовано тим, що 11.03.2011року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20.09.2019р. розірвано. Від спільного подружнього життя у Позивача та Відповідача народилася донька - [PERSON] , [INFO] , про що Виконавчим комітетом Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 13.04.2011 року зроблено відповідний актовий запис №23 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] .Після розірвання шлюбу спільна донька залишилась проживати з Позивачем, який в повному обсязі піклується про всебічний та повноцінний розвиток доньки. Відповідач в свою ж чергу не виконує обов`язки матері, не піклується про доньку, не цікавиться життям доньки, не проявляє жодної зацікавленості до її життя та подальшої долі доньки, не цікавиться успіхами доньки, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться навчанням, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Відповідач немає постійного місця проживання та роботи, а спосіб життя Відповідача аж ніяк не сприяє засвоєнню донькою загальновизнаних норм моралі, бажання розвитку та досягнення успіхів. Так, Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Всі питання щодо виховання вирішуються мною самостійно без участі та підтримки з боку Відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні Позивача. Так, донька [PERSON] , навчається в 7-Б класі КЗ «Якушинецький ліцей» Вінницької області, що підтверджується відповідною довідкою № 03-02-88 від 29.02.2024 року. Також, довідкою від 01.03.2024 року виданою КЗ «Якушинецький ліцей» Вінницької області, підтверджується також той факт, що донька [PERSON] , виховується батьком, та лише батько контролює навчання доньки, цікавиться її успіхами, відвідує батьківські збори, цікавиться шкільним життям доньки, реагує на поради та рекомендації класного керівника щодо навчання доньки. Довідкою № 310 від 01.03.2024 року виданої КНП «Якушинецький ЦПМСД» Якушинецької сільської ради, підтверджується той факт, що на огляди до лікаря [PERSON] з`являється у супроводі батька (Позивача), який безпосередньо завжди цікавиться станом здоров`я доньки. Відповідно даною довідкою засвідчується той факт, що Відповідачка жодним чином не цікавиться про стан здоров`я доньки та відповідно не виконує свої обов`язки як матір по відношенню до доньки. У зв`язку з вищевикладеними обставинами, Позивач звернулася до служби у справах дітей Якушинецької сільської ради з проханням позбавити Відповідача батьківських прав, на що йому було рекомендовано звернутися до суду, а також за результатом звернення було складено відповідні акти. Так, актом від 03.03.2024 року складеним сусідами Позивача та засвідченим секретарем Якушинецької сільської ради засвідчується, що Позивач дійсно один виховує доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає за батьком разом за однією адресою, мати на протязі останніх п`яти років сусіди не бачили. Актом обстеження умов проживання від 06.03.2024 року, який підготовлено з метою підготовки висновку щодо позбавлення батьківських прав, засвідчено проведення обстеження умов проживання Позивача разом з донькою за адресою - [ADDRESS] та встановлено, що в квартирі створені належні умови для проживання, охайно, чисто, житло обладнане усіма необхідними меблями та побутовою технікою, у [PERSON] є окрема кімната, яка облаштована всім необхідним для проживання, навчання та розвитку, наявний увесь необхідний інвентар для навчання. Встановлено, що [PERSON] повністю забезпечує та утримує батько - [PERSON] . Також встановлено, що між батьком та донькою доброзичливі відносини, сім`я разом відзначає усі сімейні та релігійні свята. Мати участі у вихованні не приймає, навчанням та розвитком не цікавиться. Просить позбавити [PERSON] , [INFO] , місце народження смт Томашпіль Томашпільського району Вінницької області, РНОКПП [NUMBER] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 06.06.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 05.09.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали за обставин викладених в позові, просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала. Однак, суд заяву про визнання відповідачем позовних вимог, протокольно відмовив в прийнятті вказаної заяви, оскільки вона суперечить закону. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача. Представник третьої особи в судове засіданні не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, при винесені рішення просив врахувати рішення щодо визначення місця проживання дитини. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20.09.2019 року розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Згідно довідки Якушинецької сільської ради № 412/02-06 від 15.02.2024року [PERSON] , [INFO] знаходиться на утриманні батька - [PERSON] і проживає разом з ним. Відповідно до довідки - характеристики Якушинецької сільської ради № 535/02-06 від 01.06.2024року [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно. Один виховує неповнолітню доньку. Скарг від жителів громади не надходило. Компрометуючими матеріалами на [PERSON] Якушинецька сільська рада не володіє. Згідно довідки КНП Якушинецького центру первинної медико - санітарної допомоги Якушинецької сільської ради від 01.03.2024року [PERSON] перебуває на обліку в даному центрі на огляд з`являється у супроводі батька. Батько станом здоров`я дитини постійно цікавиться. Відповідно до характеристики КЗ Якушинецького ліцею Вінницької області [PERSON] виховується у неповній сім`ї. На даний час проживає із батьком, який контролю навчання доньки, відвідує батьківські збори, сприяє розвитку дитини, реагує на поради та рекомендації класного керівника. Рішенням виконавчого комітету Якушинецької сільської ради № 87 від 26.03.2024 року визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] 13.08.2024 року рішенням виконавчого комітету Якушинецької сільської ради № 233затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] . Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, яка набрала чинності в Україні 27 вересня 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до роз`яснень, наданих в Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є невиправданим, настільки крайнім заходом сімейно-правового характеру, який не відповідає інтересам дітей. У цьому випадку, держава, як про це влучно висловився Європейський суд у справах людини у рішенні «Савіни проти України», має допомогти родині у складній ситуації, без застосування радикальних заходів. В постанові від 02.09.2020 у справі № 557/1101/18 Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, також зауважив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Суди встановили, що батько участі у вихованні сина не брав і його життям не цікавився. Як випливає зі змісту рішення суду апеляційної інстанції, суд надав оцінку тому, що позбавлення батьківських прав, яке суд першої інстанції здійснив згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету. Проте суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи є необхідним позбавлення відповідача батьківських прав з урахуванням його бажання змінити поведінку щодо дитини, чи можливо попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина. В постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 Верховний Суд також зазначив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»). Як вбачається з вказаних вище рішень Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку відповідача в кращу сторону неможливо. Навіть за наявності винної поведінки відповідача та встановлення того, що відповідач участі у вихованні дитини не брав і її життям не цікавився, позбавлення відповідача батьківських прав можливе виключно у разі неможливості змінити на краще його поведінку щодо дитини. При цьому сам факт заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини. Таким чином, позбавлення відповідачів батьківських прав можливе за обов`язкової сукупності двох умов: перша - відповідачі втратили інтерес до дітей; друга - їх поведінку щодо дітей неможливо змінити на краще. Як вбачається із матеріалів справи позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач зловживає алкогольними напоями чи наркотичними речовинами. Не надано доказів про байдужість та втрату інтересів відповідача до дитини. Заява [PERSON] якою вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав не може слугувати для суду підставою вважати, що вона умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини. Крім того, відповідно до ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є не право згідною, суперечить моральним засадам суспільства. Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 607/15704/22 суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. У постанові від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22 Верховний Суд зазначив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Доводи позивача щодо того, що відповідач не в повній мірі виконує батьківські обов`язки (недостатньо спілкуються з дитиною, не опікуються нею) висновків суду не спростовують, оскільки сам по собі факт недостатнього спілкування батька/матері з дитиною не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Оцінюючи висновок Виконавчого комітету Якушинецької сільської ради, згідно якого вказаний представник органу опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини, суд керується таким. Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, вказаний висновок носить рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. З підстав, наведених вище, суд дійшов висновку, що відповідач не втратили інтерес до дитини та відсутні підстави для позбавлення їх батьківських прав. Ураховуючи наведене, суд не може визнати вказаний висновок органу опіки та піклування достатнім доказом, який свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Ураховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не надав суду достатніх доказів того, що відповідач втратила інтерес до дитини та її поведінку щодо дитини неможливо змінити на краще. За таких обставин суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову. Разом з тим, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Судом констатовано, що невиконання відповідачем батьківських обов`язків на даний час не досягає такого рівня, що потребує застосування такого крайнього заходу, як позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки таке невиконання не носить злісного та/або умисного характеру. Суд вважає, що відповідач могла б докласти значно більше зусиль для налагодження стосунків з донькою та виконання своїх батьківських обов`язків. Водночас виняткових обставин, які мали б наслідком позбавлення відповідача батьківських прав судом не встановлено. Виходячи з встановлених судом обставин справи, враховуючи, що дитині може не вистачати батьківської турботи та уваги, беручи до уваги особу батька та матері, суд вважає за можливе відмовити у задоволенні позову. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то, у відповідності до норм ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 150, 164, 165 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року,

Outcome: dismissed