Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

В серпні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати будинок,\~розташований за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~спільним майном\~подружжя,\~здійснити його\~поділ,\~визнати за\~ним право\~власності на\~зазначений будинок\~та стягнути\~з нього\~на користь\~ [PERSON] \~1/2частку вартості будинку з припиненням її права власності на вказаний будинок, вирішити питання про розподіл судових витрат. В своєму позові посилається на те, що сторони з 26.09.2008 року по 12.05.2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі та мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , 2009 року народження. У період шлюбу сторонами було придбано вищевказаний житловий будинок. При укладенні договору купівлі-продажу відповідач виступала покупцем, а він як чоловік надавав згоду на купівлю нерухомого майна. Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки майно було придбано у період шлюбу, вважає що воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як у період шлюбу, так і після його розірвання, фактично в спірному будинку проживає [PERSON] з неповнолітнім сином, утримує вказане майно та здійснює за ним догляд. Відповідач [PERSON] мешкає з іншою родиною та стосунки з позивачем та неповнолітнім сином не підтримує. Ухвалою суду від 02.08.2024 року заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15.04.2024 року у цивільній справі №398/3971/23 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя скасовано та в порядку загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання. 16.08.2024 року відповідач [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Гулий А.В., подала до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області зустрічний позов до [PERSON] в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , визнати за відповідачем право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку, вирішити питання про розподіл судових витрат. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 26.09.2008 року по 12.05.2023 року перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі та мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , 2009 року народження. У період шлюбу сторонами було придбано вищевказаний житловий будинок право власності на який зареєстровано за нею. Оскільки майно було придбано у період шлюбу, вона не заперечує, що воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та може бути поділено між ними в рівних частках відповідно до норм чинного СК України. Ухвалою суду від 23.08.2024 року зустрічний позов\~прийнятий до\~спільного розгляду\~з первісним\~позовомта призначено підготовче судове засідання. 26.08.2024 року до суду надійшла заява [PERSON] про відмову від заявлених ним позовних вимог та визнання зустрічних позовних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 07.10.2024 року закрито провадження по справі в частині позивних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на увесь будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , з припиненням права власності [PERSON] на вказаний житловий будинок та стягнення з нього на її користь грошової компенсації за 1/2 частку вартості спірного житлового будинку. Повернуто [PERSON] з депозитного рахунку суду грошові кошти в сумі 79000 грн., внесені ним 15.01.2024 року в рахунок грошової компенсації за 1/2 частку вартості спірного майна у даній справі. Позивач [PERSON] в судове засідання надав заяву про розгляд справи без його участі. Свої позовні вимоги в частині визнання будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , спільним майном подружжя, здійснення його поділу підтримує та\~просить задовольнити.\~Визнає зустрічні\~позовні вимоги\~про визнання\~за кожним\~з подружжя\~права власності\~на 1/2частку зазначеного житлового будинку. Представник відповідача [PERSON] адвокат Гулий А.В., в судове засідання надав заяву про розгляд справи без його участі. Визнає позовні вимоги [PERSON] про визнання будинку,\~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~спільним майном\~подружжя,\~здійснення його\~поділу.Зустрічні позовні вимоги підтримує,\~просить здійснити\~поділ вказаного\~будинку шляхом\~визнання за\~кожним з\~подружжя права\~власності на\~1/2частку житлового будинку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.ст.49, 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Як вбачається з письмових заяв позивача та представника відповідача вони визнають позовні вимоги один одного, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та дає підстави суду за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення у справі. Суд на підставі ст.ст.198, 200, 206, 223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутність зазначених осіб. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що 26.09.2008 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу прізвище подружжя [PERSON] , що підтверджується світлокопією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , що підтверджується світлокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області №398/530/23 від 11.04.2023 року, яке набрало законної сили 12.05.2023 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). 18.10.2023 року [PERSON] зареєструвала шлюб в наслідок чого її прізвище змінилося на [PERSON] (а.с.141). 22.11.2013 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] було придбано житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу житлового будинку, посвідченого Стенюхіною І.В., приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №4124 (а.с.9-11). Згідно копії заяви, посвідченої 22.11.2013 року [PERSON] , приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №4122, [PERSON] дав згоду на купівлю його дружиною [PERSON] , з якою він перебував в шлюбі з 26.09.2008 року, житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , та укладення нею відповідного договору купівлі-продажу. При цьому він стверджує, що договори, які підлягають укладенню і підписанню його дружиною відповідають їх спільному волевиявленню. Грошові кошти, що будуть витрачені його дружиною на купівлю вищезгаданого будинку є їх спільною сумісною власністю (а.с.57). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (ст.68 СК України). Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки, оскільки набутий у власність відповідачкою під час перебування у шлюбі із позивачем, за згодою останнього та за грошові кошти, що є їх спільною сумісною власністю. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1 ст.71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Як вбачається із матеріалів справи між позивачем та відповідачем існує спір щодо поділу майна. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1 ст.65 СК України). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Таким чином, суд приходить до висновку, що частки позивача та відповідача у спільному сумісному майні житловому будинку є рівними, тобто по 1/2 у кожного. Враховуючи викладене, наявні підстави для прийняття судом заяв про визнання первинного та зустрічного позовів сторонами. Частинами 1 та 4 ст.71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Як неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх висновках з аналогічних спорів, вирішення такого спору не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Згідно положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, сторонами не надано відповідних доказів, а саме висновку експерта щодо можливості виділення відокремленої частини вищевказаного житлового будинку з самостійним виходом. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовано вказані правовідносини суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та зустрічних позовних вимог та визнання за\~кожним із\~сторін права\~власності на\~1/2частку\~житлового будинку який є спільною власністю подружжя.

Outcome: approved