Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

Представник заявника в липні 2024 року звернувся до суду та, з урахуванням заяви про зменшення заявлених вимог за заявою, просить встановити факт постійного проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року. Посилається в заяві на те, що заявникнародився [INFO] в смт. Жовтневе Білопільського району Сумської області, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження виконкомом Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області складено відповідний актовий запис за № 247, що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] , виданим Жовтневою селищною радою 15 лютого 1965 року. Його батьки: мати - [PERSON] (українка), народилася [INFO] в селі Кащенці Білогорського району, Хмельницької області, батько - [PERSON] . Більше інформації про батька йому невідомо, оскільки батьки не жили однією сім`єю. З 2-го по 10-й клас він навчався в Сумському закладі загальної середньої освіти I-III ступенів № 3 Сумської міської ради, який закінчив у 1982 році та отримав атестат про повну загальну середню освіту, серія [NUMBER] . Згідно рапорта заявника на ім`я командира військової частини [NUMBER] у зв`язку з проведенням службового розслідування щодо його особи було встановлено наступне. В липні 1986 року заявник закінчив Тбіліське артилерійське училище ім. 26 Бакинських комісарів, після чого проходив службу на офіцерській посаді в «Мгубському» полку м. Єревана, а в подальшому на офіцерських посадах в Центральній групі військ Чехословаччини. У березні 1992 року заявник був звільнений з військової служби в запас у зв`язку з відмовою прийняти присягу на вірність РФ, повернувся в Україну та в березні 1992 року став на облік в [INFO] . Проживав по місцю прописки за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю, сестрою та вітчимом. У травні 1992 року заявник склав присягу на вірність народу України. У подальшому, в червні 1992 року заявник одружився з [PERSON] , а [INFO] в м. Суми у нього народилася донька [PERSON] . У грудні 1994 року заявник розлучився з дружиною. У липні 1992 року він зареєстрував фірму ООО «Олена і К» в м. Суми, працював на посаді директора фірми до травня 1996 року. У серпні 1992 року вступив до комітету захисту військовослужбовців та їх сімей при Кабінеті Міністрів України, був членом ради від Сумської області до листопада 1995 року. У травні 1996 року за запрошенням товариша переїхав до м. Севастополя АР Крим). Працював комерційним директором охоронного агентства «Оріон». Проживав за адресою: [ADDRESS] до січня 2000 року. У січні 2000 року повернувся до м. Суми та підписав контракт з комерційним відділом заводу «СУМИХІМПРОМ», де працював менеджером до січня 2001 року. У квітні 2006 року заявник переїхав до м. Києва, з 2009 року проживав в цивільному шлюбі з [PERSON] , а [INFO] в сім`ї народилася донька [PERSON] . Був учасником Майдану. У липні 2013 року у [INFO] отримав посвідчення офіцера запасу [NUMBER] . У травні 2014 року разом з побратимами створили Координаційний центр самооборони України, був направленцем. У червні 2014 року виконував завдання ГШ ЗСУ та управління Сил спеціальних операцій, займався підготовкою військовослужбовців в Донецькій області та ввійшов до складу Рух Опору. З вересня 2014 року формував у Луганській області групи з місцевих жителів та проводив з ними підготовку. Навесні 2015 року отримав чергове офіцерське звання - капітан запасу. В червні 2015 року проходив перепідготовку в м. Хмельницькому, а з липня 2015 року продовжив свою роботу в Луганській області. Довідкою начальника Управління спеціальних операцій Генерального штабу Збройних Сил України полковника [PERSON] № 331/2066 від 07 липня 2015 року посвідчено, що [PERSON] (старший групи) в складі групи згідно списку виконують спеціальні завдання під керівництвом Управління спеціальних операцій Генерального штабу Збройних Сил України в зоні проведення Антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях. У вересні 2015 року заявник був призваний через [INFO] на військову службу на офіцерську посаду в управління ГШ ЗСУ. Під час перевірки персональних даних [PERSON] було встановлено, що він з вересня по листопад 2015 року знаходився в Луганській області, де формував групу. В січні 2016 року прибув у Луганську область в станицю Луганська, де під час ворожого обстрілу згорів автомобіль, у якому знаходилися особисті речі заявника та документи: паспорт, посвідчення водія, військова довідка ГШ. В березні 2016 року в м. Суми заявник отримав довідку з Сумського міграційного центру для відновлення паспорта. Однак, у квітні 2016 року тяжко захворіла донька заявника, лікування проходило в Національному інституті раку в м. Києві до вересня 2019 року, а до листопада 2019 року він знаходився поруч з донькою під час реабілітації. У серпні 2016 року він був нагороджений відзнакою Начальника ГШ ЗСУ нагрудним знаком «За заслугу перед ЗСУ». З лютого по жовтень 2020 року разом з донькою заявник знаходився у Львівській області в санаторії для онкохворих. У листопаді 2020 року під час волонтерської діяльності в Луганській області потрапив під ворожий обстріл, отримав середньої тяжкості контузію, в подальшому проходив лікування в БСП м. Києва з діагнозом «мікроінсульт», а з березня по травень 2020 року проходив реабілітацію в реабілітаційному центрі м. Києва. З червня 2020 року по лютий 2022 року заявник працював в громадській організації «Ветеранів бойових дій та волонтерів» та проходив з донькою медичні огляди та реабілітацію. З 26 лютого по 28 березня 2022 року був в складі батальйону тактичної групи «Жуляни». 07 квітня 2022 року був мобілізований [INFO] , проходив службу у військовій частині [ADDRESS] . У травні 2022 року прибув в м. Житомира до військової частини [NUMBER] та був відправлений у складі офіцерської групи в [INFO] для повторної мобілізації, проходив службу на офіцерській посаді до жовтня 2022 року. У червні 2022 року був нагороджений відзнакою Головнокомандувача ЗСУ. З жовтня по листопад 2022 року був у розпорядженні [INFO]» при військовій частині [NUMBER] . З грудня 2022 року капітан 3 рангу [PERSON] проходить службу у військовій частині [NUMBER] на посаді заступника командира гаубичного самохідноартилерійського дивізіону з тилу. У березні 2016 року заявник був взятий на облік в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за адресою: [ADDRESS] , звертався до Ковпаківського РВ у місті Суми УДМС України в Сумській області з приводу документування паспортом громадянина України замість втраченого. Проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, проте не встановлено належності до громадянства будь-якої держави. Листом Коростишівського відділу Управління ДМС України в Житомирській області № 1821-170/1821.1-23 від 15 квітня 2023 року повідомлено, що відділом було розглянуто заяву [PERSON] від 23 лютого 2023 року для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України. За результатами розгляду в оформленні паспорта громадянина України відмовлено, оскільки дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану інформацію, та належність до громадянства України. Таким чином, єдиною можливістю для заявника на даний час відновити свої права та отримати паспорт громадянина України є отримання рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. У заявника на даний час відсутні будь-які інші документи, що посвідчують його особу. Належність [PERSON] до громадянства України підтверджується тим, що він народився [INFO] в Україні. Після прийняття Постанови Верховної Ради Української РСР № 1427-XII від 24 серпня 1991 року «Про проголошення незалежності України», Сумська область увійшла до складу України. В статті 3 Закону України «Про громадянство України» приведено перелік осіб, які є громадянами України, в тому числі усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Заявник з 07 серпня 1982 року по 27 березня 1992 року проходив військову службу в лавах Збройних Сил СРСР, що підтверджується відомостями, внесеними до його військового квитка. Відповідно до частин 1 - 2 статті 29 Конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) 1978 року (в редакції станом на час вступу, проходження та закінчення військової служби [PERSON] ), захист соціалістичної Вітчизни належить до найважливіших функцій держави і є справою всього народу. Згідно статті 30 Конституції УРСР 1978 року Українська РСР бере участь у забезпеченні безпеки та обороноздатності країни, оснащенні Збройних Сил СРСР усім необхідним. Статтею 61 Конституції УРСР 1978 року було встановлено, що військова служба в рядах Збройних Сил СРСР - почесний обов`язок громадян Української РСР. Відповідно до інформації, наведеної в листі Міністерства закордонних справ України від 12 грудня 2023 року № 72/14-612-150567, статтею 2 Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року ( припинила свою дію 05 грудня 2023 року), держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди, в тому числі право - зберігати громадянство держави - учасниці Співдружності, яке вони мали до призову (вступу) на військову службу. [PERSON] на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проходив службу в лавах Збройних Сил СРСР на офіцерських посадах в Центральній групі військ Чехословаччини. До України повернувся в березні 1992 року, тоді ж став на облік в [INFO], проживав у м.Суми. В травні 1992 року склав присягу на вірність народу України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII у першій редакції від 25 березня 1992 року, яка була чинною на момент складення присяги [PERSON] , виконання даного Закону покладається на громадян України. Загальний військовий обов`язок не поширюється на іноземних громадян і осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають на території України. Частиною 3 статті 2 Закону було встановлено, що громадяни України, які призвані або добровільно вступили на військову службу, приймають військову присягу на вірність народу України і тільки після цього можуть бути направлені на навчання чи для інших військових потреб за межі України. Згідно статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Таким же чином врегульовано дане питання в статті 1 чинної редакції Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З урахуванням приведеного вважає, що постановка [PERSON] на військовий облік в [INFO], складання ним військової присяги на вірність народу України, подальше проходження ним військової служби на офіцерських посадах у складі Збройних Сил України, у тому числі мобілізація його на особливий період згідно Указу Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», є свідченням належності його до громадянства України. Крім того, вважає, що такими діями щодо заявника та прийнятими нормативними актами як внутрішніми, так і міжнародними з цього питання держава визнала належність заявника до громадян України на момент проголошення її незалежності. Вважає також, що фізична відсутність його на території України станом на 24 серпня 1991 року не повинна впливати на вирішення питання належності його до громадянства України, адже у той момент він, як громадянин УРСР, виконував почесний обов`язок кожного громадянина УРСР (СРСР) з проходження військової служби, і не втратив правового зв`язку зі своєю державою УРСР, правонаступницею якої з 24 серпня 1991 року стала незалежна держава - Україна. Навпаки, [PERSON] не залишився проживати на території РФ, не прийняв присягу чужої для нього, і тепер ворожої держави, а повернувся на Батьківщину, народові якої присягнув на вірність та вірно служить вже багато років. Вважає, що невизнання заявника громадянином держави, якій він служить, яку захищає, за яку втратив своє здоров`я - є принизливим, і не може тривати надалі. Відсутність у заявника паспорта громадянина України суттєво обмежує його конституційні права, зокрема, не дозволяє одержувати грошове забезпечення за проходження військової служби, яке йому нараховується, однак не виплачується, не дозволить через декілька років оформити пенсію, та користуватися іншими правами, що належать громадянину України, відповідно до Конституції України. Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України", є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Враховуючи викладене, просить задовольнити заяву. Заява була зареєстрована судом 15 липня 2024 року і відповідно до с.33 ЦПК України був визначений склад суду. Ухвалою від 05 серпня 2024 року в справі було відкрито провадження. Учасникам справи було направлено копію ухвали про відкриття провадження в справі, заінтересованій особі додатково копію заяви з додатками. 06 вересня 2024 року представник заінтересованої особи подав пояснення, яким проти заяви заперечує. Посилається на те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживали на території України. Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначає Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 №588/2006) Відповідно до п. 44 Порядку № 215 у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Зазначає, що у повному витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу від 21 січня 1992 року № 59 зазначено, що заявник 21 січня 1992 року розірвав шлюб із [PERSON] , а місцем проживання останнього зазначено « [PERSON] ». Крім того, у повному витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 06 лютого 1992 року зазначено, що заявник разом із [PERSON] уклали шлюб, та повідомляється, що місцем проживання заявника є [ADDRESS] . З урахуванням цього вважає, що заявник станом на 06 лютого 1992 року проживав у Калінінградській області, м. Калінінграді та проходив військову службу у в/ч [NUMBER] Російської федерації. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки від 28 листопада 1991 року № 1948-1 громадянами РСФСР визнаються всі громадяни колишнього СССР, які постійно проживають на території РСФСР на день вступу в силу справжнього Закона, якщо на протязі одного року цього дня вони не звернулися із заявою про своє небажання перебувати у громадянстві РСФСР. Припускає, що на момент проголошення незалежності України заявник перебував у громадянстві Російської федерації. Звернув увагу на те, що 23 серпня 2024 року відділ обробки даних ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області листом № 8010.14/76278-24 повідомив Управління юридичного забезпечення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, що в результаті перевірки паперових картотек заяв про видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року та заяв про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1994 року (в тому числі документування паспортом громадянина України у формі книжечки за рішенням суду), які передані територіальними органами ДМС України на централізоване зберігання до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, заява про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року та заява про видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , в картотеках підрозділів ДМС України не виявлені. Щодо наданого заявником військового квитка серії [NUMBER] зазначив, що відповідно до ч. 1 Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, який затверджено Указом Президента України від 30 грудня 2016 року № 582/2016, військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного, резервіста) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Вважає, що заявник не може документально довести факту свого постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України, а тому просить відмовити в задоволенні заяви. 25 вересня 2024 року представник заявника подав додаткові пояснення, спростувавши приведені представником заінтересованої особи припущення щодо особи заявника. Зазначив, що відповідно до Закону про громадянство РРФСР від 28 листопада 1991 року заявник міг набути громадянство РСФСР, коли б протягом одного року не звернувся з заявою про своє небажання перебувати в громадянстві РСФСР. Однак, уже в березні 1992 року заявник звільнився з військової служби в в/ч, яка стала підпорядкованою РФ, повернувся в Україну, де став на військовий облік. Крім того, звернув увагу на спеціальний статус заявника, а саме що він є кадровим офіцером, який проходив службу в лавах Збройних Сил СРСР, коли громадяни УРСР виконували свій військовий обов`язок на підставі Закону СРСР про військовий обов`язок, і несли службу, в тому числі, за межами території України. Посилається при цьому на Постанову Верховної Ради Української РСР № 341-XII від 10 жовтня 1990 року «Про стан виконання постанови Верховної Ради Української РСР від 30 липня 1990 року в питанні проходження військової служби громадянами республіки», в якій зазначено, що порядок призову та проходження служби згідно з Конституцією УРСР регулюється загальносоюзним законодавством, яким проходження строкової служби громадянами, як правило, на території своєї республіки не передбачалося. На стані справ негативно позначилось те, що Рада Міністрів УРСР не вжила заходів до своєчасного створення відповідних урядових структур, проведення необхідних консультацій з Радою Міністрів СРСР, не забезпечила повернення всіх військовослужбовців з числа громадян УРСР та працівників правоохоронних органів республіки, які використовуються для вирішення міжнаціональних конфліктів. Крім того, свідченням особливості правового статусу військовослужбовця у їх зв`язку з державою є наступні нормативні акти, які були ухвалені Україною після проголошення нею незалежності. Звернув увагу на пункт 2 статті 2 первісної редакції Закону України «Про громадянство України» № 1636-XII від 08 жовтня 1991 року, яка діяла на момент повернення заявника в Україну в березні 1992 року, відповідно до змісту якої громадянами України є особи, які працюють за державним направленням, проходять військову службу або навчаються за межами України, за умови, якщо вони народилися чи довели, що постійно проживали на її території, не перебувають у громадянстві інших держав і не пізніш як через рік після набрання чинності цим Законом (до 13 листопада 1992 року) виявили бажання стати громадянами України шляхом повернення на територію України для постійного проживання. З урахуванням цього вважає, що прибуття заявника в Україну в березні 1992 року, постановка на військовий облік та складання присяги на вірність народу України є беззаперечним свідченням того, що він виявив бажання стати громадянином України. Тобто, даним нормативним актом держава визнала належність заявника до громадянства України. Зазначив також, що пунктом 1 Постанови Верховної Ради України від 9 грудня 1994 року № 283/94-ВР «Про порядок застосування статті 5 Закону України "Про громадянство України" щодо військовослужбовців» було передбачено, що частина перша статті 5 Закону України "Про громадянство України" (в редакції від 06 серпня 1994 року) щодо військовослужбовців застосовується з 1 січня 1995 року. Тобто, лише з 1 січня 1995 року відповідно до вказаної Постанови на військовослужбовців почала розповсюджуватися норма про те, що документами, які підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України. У свою чергу, у частині 1 статті 5 Закону України "Про громадянство України" в редакції від 08 жовтня 1991 року було зазначено, що документами, які підтверджують громадянство України для військовослужбовців є військова книжка. Вважає, що приведені нормативні акти та надані до суду документи спростовують позицію представника заінтересованої особи, висловлену в поясненнях до суду. Заявник та представник заявника в судовому засіданні заяву підтримали. Представник заінтересованої особи покладався на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та її задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суди розглядають в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Перелік фактів, які встановлюється судом, приведено в ч.1 ст.315 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК (на даний час ст. 315 ЦПК в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК (на даний час ст. 315 ЦПК в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року. Судом встановлено, що заявникнародився [INFO] в смт. Жовтневе Білопільського району Сумської області. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Жовтневою селищною радою 15 лютого 1965 року. Батьками в свідоцтві про народження заявника зазначені: батько- [PERSON] та мати - [PERSON] , обоє українці. Відповідно до довідки № 173 від 22 серпня 2023 року Сумського закладу загальної середньої освіти I-III ступенів № 3 Сумської міської ради [PERSON] , [INFO] , дійсно навчався в даному навчальному закладі з 2-го по 10-й клас і в 1982 році закінчив школу та отримав атестат про повну загальну середню освіту, серія [NUMBER] . З рапорту заявника на ім`я командира в/ч [NUMBER] при проведенні службового розслідування приведено військовий шлях заявника у Збройних Силах СРСР до момену його звільнення та повернення в Україну, та в подальшому життєвий шлях в Україні та участь у захисті України, починаючи з 2014 року. Ці обставини підтверджуються довідкою Управління спеціальних операцій Генерального штабу ЗС України № 331/2066 від 07 липня 2015 року, витягом з наказу командира в/ч [NUMBER] від 08 грудня 2022 року про зарахування до особового складу частини та зарахування на продовольче забезпечення (а.с. 16 -21; 23 - 24; 28 - 34). З приведених документів випливає, що заявник народився та до 1982 року проживав на території України, а в подальшому виконував військовий обов`язок в єдиній на той час державі, до складу якої входила Українська Радянська Соціалістична Республіка - СРСР, громадянами якої були всі громадяни республік, які входили до її складу. Це ж підтверджується і ст.3 Закону України «Про громадянство України». З довідки Ковпаківського РВ у місті Суми УДМС України в Сумській області № 15/2686 від 10 березня 2016 року вбачається, що заявник звертався з приводу документування паспортом громадянина України замість втраченого. Проведеною перевіркою встановлено особу заявника, проте не встановлено належності його до громадянства будь-якої держави. З листа Коростишівського відділу Управління ДМС України в Житомирській області № 1821-170/1821.1-23 від 15 квітня 2023 року вбачається, що заявник звертався 23 лютого 2023 року за оформленням паспорта громадянина України. За результатами розгляду в оформленні паспорта громадянина України відмовлено на підставі п.100 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 25 березня 2015 року, оскільки дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану інформацію, та належність до громадянства України не підтверджено (а.с. 26 - 27; 68 - 86). З Витягів з Державного рестру актів цивільного стану громадян щодо актових записів про шлюб та розірвання шлюбу вбачається, що заявник вступав у шлюб та розривав шлюб, перебуваючи в Україні. Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 (з урахуванням внесених змін). Згідно з пунктом 1 Порядку паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Реалізація права заявника на отримання паспорта громадянина України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися з фактом постійного проживання на території України в певний час. Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, Указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27 березня 2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України». Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо. Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року. За змістом частин 1, 7 статті 8 Закону України «Про громадянство України» на набуття громадянства України за територіальним походженням має право особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України. Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. На підставі пунктів 7 - 9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. При вирішенні заяви суд враховує наступне. Представник заявника зазначає і суд погоджується з даним твердженням, що заявник має спеціальний статус, як кадровий офіцер, військовослужбовець, який проходив військову службу в лавах Збройних Сил СРСР. Такий статус узгоджується та підтверджується законодавством Української РСР, а саме: - Постановою Верховної Ради Української РСР № 341-XII від 10 жовтня 1990 року «Про стан виконання постанови Верховної Ради Української РСР від 30 липня 1990 року в питанні проходження військової служби громадянами республіки», якою було визнано невжиття державою та незабезпечення повернення всіх військовослужбовців з числа громадян УРСР та працівниківправоохоронних органів республіки, які використовуються для вирішення міжнаціональних конфліктів; - пунктом 2 статті 2 Закону України « Про громадянство України» № 1636-XII від 08 жовтня 1991 року (в редакції станом на березень 1992 року , відповідно до якої громадянами України є особи, які працюють за державним направленням, проходять військову службу або навчаються за межами України, за умови, якщо вони народилися чи довели, що постійно проживали на її території, не перебувають у громадянстві інших держав і не пізніш як через рік після набрання чинності цим Законом (в тч. до 13 листопада 1992 року) виявили бажання стати громадянами України шляхом повернення на територію України для постійного проживання; Як зазначено вище, заявник народився в Україні, як і його батьки, а проведеною перевіркою органами міграційної служби не встановлено наявності у нього громадянства інших країн. -пунктом 1 Постанови Верховної Ради України від 9 грудня 1994 року № 283/94-ВР «Про порядок застосування статті 5 Закону України "Про громадянство України" щодо військовослужбовців», якою було передбачено, що частина перша статті 5 Закону України "Про громадянство України" (в редакції від 06 серпня 1994 року) щодо того, що документами, які підтверджують громадянство України військовослужбовця, є паспорт громадянина України, застосовується лише з 1 січня 1995 року. Як зазначено вище, на момент повернення заявника в Україну таким документом була військова книжка. Суд враховує та вважає обґрунтованими посилання представника заявника в цій частині на ст.65 Конституції України та Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якихзахист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, який не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні. Суд враховує і посилання представника заявника на абз. 1 пункту 3 Положення про військовий облік військовозобов`язаних і призовників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 червня 1994 року № 377 (в редакції постанови КМУ № 1593 від 15 листопада 2006 року), відповідно до якого військовий облік військовозобов`язаних і призовників проводиться згідно із Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" і цим Положенням за місцем їх проживання (перебування) з метою забезпечення контролю за виконанням громадянами України військового обов`язку і за дотриманням ними встановлених правил військового облік. З наведеного вище випливає, що станом на момент проголошення незалежності України документом, який підтверджував громадянство України заявника, як військовослужбовця, був його військовий квиток. З урахуванням цього суд вважає, що саме на підставі військового квитка заявник, як військовослужбовець, був поставлений на облік [INFO] , як громадянин України. Враховуючий статус заявника, як військовослужбовця, суд вважає, що вище приведеними нормативними актами держава визнала постійним місцем проживання заявника на час проголошення її незалежності саме Україну. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved