Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

15 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , подана представником позивача адвокатом Чумаченко С.О., до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. Звертаючись із позовною заявою, представник позивача адвокат Чумаченко С.О. просив у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1384636751101, визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] , ресстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1384636751101; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,20 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.03.2013 між сторонами було зареєстровано шлюб. За час шлюбу придбано квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1384636751101. Згідно п. 6 договору купівлі-продажу від 08.12.2017, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., квартира була придбана відповідачем за згодою дружини [PERSON] , відповідно під час перебування у шлюбі з [PERSON] , у зв`язку з чим позивач має право на частку зазначеного об`єкта нерухомого майна. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею у справі визначено суддю Чорнуху Ю.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.07.2024 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності - залишено без руху та встановлено позивачу для усунення недоліків десятиденний строк з дня отримання копії ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. 02.08.2024 від представника позивача - адвоката Чумаченка С.О. надійшла заява про усунення недоліків, якою недоліки позовної заяви усунуто, а саме: визначено ринкову вартість спірного майна на день подання позову до суду, доплачено судовий збір, виходячи з ціни позову та надано суду докази доплати судового збору. Інших заяв по суті справи до суду не надходило. Ухвалою суду від 14.08.2024 відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження з призначенням судового засідання на 11.09.2024. 05.09.2024 на адресу суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та визнання позову в повному обсязі. У заяві відповідач зазначив, що не заперечує проти визнання за позивачем частки квартири [ADDRESS] . У судове засідання 11.09.2024 з`явився представник позивача адвокат Поліхранова Ю.В. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача заявила клопотання про відкладення розгляду справи для надання суду додаткових доказів. Клопотання представника позивача задоволено, розгляд справи відкладено на 25.09.2024. У судове засідання 25.09.2024 з`явився представник позивача адвокат Поліхранова Ю.В. Позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Згідно ч.\~1\~ст.\~223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). З метою недопущенні затягування строків розгляду справи, з урахуванням визнання позову відповідачем та надання ним до суду заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, наявні у справі, суд дійшов таких висновків. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. ч. 1, 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначаються нормами Сімейного кодексу України (далі СК України). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За загальним правилом, встановленим нормами ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ майна у судовому або у позасудовому порядку. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст. 71 СК України). Крім того, право спільної сумісної власності регламентується нормами ст.ст. 368-372 Цивільного кодексу України (надалі по тексту ЦК України). Згідно п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, вбачається, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов?язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2023 року у справі № 758/3352/18, провадження № 61-10007св22, постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. У постанові Верховного Суду від 03.04.2020 (справа № 286/1537/16-ц, провадження № 61-48770св18) зазначається, що судами враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Вказане узгоджується також із позицією Верховного Суду у постанові від 09.07.2021 (справа № 161/8116/19, провадження № 61-22259св19). Згідно постанови Верховного Суду від 22.01.2020 (справа № 711/2302/18, провадження № 61-13953св19) якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно матеріалів\~справи вбачається,\~що 14.03.2013\~між [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~РНОКПП:\~ [NUMBER] ,\~ та\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~РНОКПП:\~ [NUMBER] ,\~укладено шлюб,\~державна реєстрація\~шлюбу здійснена\~Відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~у Київському\~районі реєстраційної\~служби Одеського\~міського управління\~юстиції,\~про що\~14.03.2013\~складено відповідний\~актовий запис\~№ 271,\~та видано\~свідоцтво про\~шлюб серії\~ [NUMBER] від 14.03.2013 (а.с. 49). Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] ; дружини [PERSON] . Доказів розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем суду не надано. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] , про що 05.08.2013 складено відповідний актовий запис № 6955, що вбачається згідно долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.08.2013, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а.с. 11). 08.12.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно п. 6 зазначеного Договору, його вчинено за згодою дружини [PERSON] , викладеній в заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., 08.12.2017, за реєстровим № 1914. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1384636751101; дата державної реєстрації: 08.12.2017; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38612983 від 08.12.2017, приватний нотаріус Ткаченко Інна Валеріївна, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл. (а.с. 14). Таким чином, нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , набута подружжям у період перебування у шлюбі, отже, вказаний об`єкт нерухомого майна є спільною сумісною власностю подружжя та належать [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , у рівних частках. Доказів того, що зазначений об`єкт нерухомого майна, а саме квартира [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю, а також доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно та рівності часток подружжя відповідачем не надано. За таких обставин, позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Згідно матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із позовною заявою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 гривень, згідно платіжної інструкції № 5574-RQDB-7A1E від 04.07.2024. Крім того, на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 24.07.2024, позивачем доплачено судовий збір у розмірі 7543,97 гривень, з урахуванням ціни позову, визначеної із дійсної вартості спірного майна (а.с. 4, 27). При відкритті провадження у справі судом перевірено зарахування до спеціального фонду державного бюджету суми судового збору. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки заява про визнання позову відповідачем було подано до суду 05.09.2024, тобто до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків від суми сплаченого судового збору, тобто 4377,58 гривень, а також стягнення з відповідача на користь позивача 50 відсотків суми судового збору за задоволену позовну вимогу - у розмірі у розмірі 4377,59 гривень.

Outcome: approved