Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

16.07.2024 до суду від представника позивача - адвоката Яціва Олега Романовича (документ на підтвердження повноважень - ордер серії АА № 1408697 від 16.02.2024) надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про зняття арешту з майна, скасування запису про арешт, зняття заборони з нерухомого майна, у якій представник позивача просить: 1) зняти арешт, накладений Сьомою Київською державною нотаріальною конторою на квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі ухвали Нарсуду Дарницького районного суду міста Києва Б-4 б/н від 17.01.2003, відомості про реєстрацію до 01.01.2013; Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 1346423, зареєстровано: 01.10.2004 12:09:45, за № 1346423 реєстратором Сьома київська державна нотаріальна контора, 02068, м. Київ, вул. Анни Ахматової, буд. 7/15, (044) 570-04-82; 570-04-672, власник: [PERSON] , додаткові данні: Архівний номер: 5095325KIEV7, Архівна дата: 17.01.2003, дата виникнення: 17.01.2003, № реєстра:7-3, внутр. №F3018E3222F42B2B754E; 2) скасувати запис про державну реєстрацію обтяжень №1346423, вид обтяження арешт нерухомого майна, внесений 01.10.2004р. до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна реєстратором: Сьома київська державна нотаріальна контора на підставі ухвали Нарсуду Дарницького району м. Києва б/н від 17.01.2003 року; 3) зняти заборону з будинку [ADDRESS] . Тип обтяження заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження: 2334020, зареєстровано: 30.08.2005 11:33:20 за №2334020 реєстратором: Шістнадцята київська державна нотаріальна контора, 02091, м. Київ, вул. Харківське шосе, 172, (044)563-42-26, 564-58- 34. Підстави обтяження: постанова про накладання арешту, 99/10,25.08.2005, Дарницький ВДВС. Об`єкт обтяження: будинок, адреса: [ADDRESS] , Власник: [PERSON] , заявник: Дарницький ВДВС м. Києва. Позовна заява обґрунтована наступним. [INFO] помер [PERSON] . Позивач являється дружиною померлого. Після смерті [PERSON] була відкрита спадкова справа № 559/2020. Після відкриття спадкової справи позивачеві стало відомо, що на майно її померлого чоловіка, а саме квартиру [ADDRESS] та будинок [ADDRESS] , були накладені арешти на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 17.01.2003 та постанови Дарницького ВДВС від 25.08.2005 в межах виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30.01.2004 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 9 028,09 грн. У зв`язку із зазначеними обставинами позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Дарницький ВДВС у м. Києві своїм листом за № 40107 повідомило, що перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 19.02.2024, виконавче провадження з примусового виконання справи № 2-132 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів у розмірі 9 028,09 грн. на виконанні у Відділі не перебуває. Існування обтяження майна, яке належало померлому, порушує права позивача, як спадкоємця на отримання спадщини, у зв`язку з чим поданий до суду даний позов. Ухвалою від 23.08.2024 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін у судове засідання. Позивач у судове засідання не прибула, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність. Відповідач подала до суду заяву про визнання позовних вимог, зазначила що немає жодних майнових претензій до спадкоємців померлого [PERSON] та просила розглянути справу на підставі наявних у ній доказів. Треті особи належним чином повідомлялися про розгляд справи в суді, однак не подали до суду будь-яких заяв по суті справи чи клопотань. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] та будинок [ADDRESS] . [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 20.11.1980. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть. Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа № 559/2020, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на квартиру [ADDRESS] та будинок [ADDRESS] , які належали [PERSON] , було накладено арешти на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 17.01.2003 та постанови Дарницького ВДВС від 25.08.2005. Постановою Сьомої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з накладення арешту на майно. Листом Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві № 40107 від 19.02.2024 повідомлено, що перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 19.02.2024, виконавче провадження з примусового виконання справи № 2-132 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів у розмірі 9 028,09 грн. на виконанні у Відділі не перебуває. Запропоновано для вирішення питання про зняття арешту з [PERSON] зазначає, що є спадкоємцем після смерті чоловіка, а тому має відповідні речові права, проте одержати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину не має змоги, оскільки на все майно померлого чоловіка накладено арешт. Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом частини п`ятої статті 1268 ЦК України (на момент виникнення спірних правовідносин) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини третьої статті 1296 ЦК (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» й пов`язує з виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення в спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та/або не здійснив державної реєстрації права. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України закріплена гарантія непорушності права приватної власності особи. Відповідно до частини першої статей 321 та 391 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у праві його здійснення і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року №61-3814св22 (справа №2/0301/806/11), викладено правовий висновок, згідно з яким застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно особи, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19). Однак, одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Такий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Виходячи із наведених вище норм міжнародного та вітчизняного законодавства, суд доходить висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття арешту з такого майна. Таким чином, суд, встановивши вказані обставини, дійшов висновку про те, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту, накладеного державним виконавцем на майно боржника у виконавчому провадженні, відомості щодо якого відсутні в органу виконавчої служби, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном позивача, яка є спадкоємцем майна померлого боржника, з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження на час звернення заявника із вказаною скаргою, відсутність фактичних майнових претензій стягувача, оскільки такий не встановлений судом та не вказаний ДВС. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги щодо скасування арешту, накладеного на квартиру [ADDRESS] на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 17.01.2003 р., та на будинок [ADDRESS] на підставі постанови Дарницького ВДВС про накладення арешту, 99/10, 25.08.2005, обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію обтяжень 1346423, зареєстровано 01.10.2004, то суд вважає, що вказана вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться державним реєстратором на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. Таким чином, судове рішення про скасування арешту, яке набрало законної сили, являється правовою підставою для здійснення державним реєстратором дій щодо припинення обтяження речових прав на нерухоме майно. На підставі викладеного,

Outcome: partial