Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«Фінансова компанія\~«Європейська агенція\~з повернення\~боргів» (далі Позивач, ТОВ «ФК «ЄАПБ»), інтереси якого\~представляє [PERSON] ,\~звернулося до\~суду з\~позовною заявою\~до [PERSON] (далі Відповідач, [PERSON] )\~про стягнення\~заборгованості 45109,47 грн,\~з яких:\~18350\~грн \~сума заборгованості\~за кредитним договором №3328005122/464959,\~22982,50\~грн \~сума заборгованості\~за кредитним договором №02074-07/2021;\~3776,97 грн сума заборгованості за\~кредитним договором\~№ 0737712027; витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028 грн - покласти на Відповідача. В якості правових підстав позову зазначає неналежне виконання Відповідачем зобов`язань за кредитними договорами та норми статей 525, 526, 1050, 1054 Цивільного кодексу України. В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ» (далі ТОВ «ГОУФІНГОУ») та Відповідач уклали кредитний договір № 3328005122/464959 від 01.09.2021, який останній належним чином не виконав. Свою чергою між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19042022-Г від 19.04.2022, за яким до ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату передається право вимоги належні ТОВ «ГОУФІНГОУ». Відповідно до витягу з реєстру боржників від 19.04.2024 до вказаного договору, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача у розмірі 18350,00 грн, з яких 5000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, а 13350 грн сума заборгованості за відсотками. 07.07.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» (далі - ТОВ «ФК «Інвеструм») та Відповідач уклали кредитний договір №02074-07/2021, який Відповідач належним чином не виконав. В подальшому ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали договір факторингу №18022022 від 18.02.2022. Відповідно до витягу з реєстру боржників від 18.02.2024 за вказаним договором, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача у розмірі 22982,50 грн з яких 7210,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, а 15772,50 грн сума заборгованості за відсотками. 21.01.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» (далі ТОВ «ІНФІНАНС») та Відповідачем укладено договір позики №0737712027., який Відповідач належним чином не виконав, і між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №24/11-22/2 від 24.11.2022, на виконання якого, відповідно до витягу з реєстру боржників від 24.11.2022, останній набув права грошової вимоги до Відповідача у розмірі 3776,97 грн основної суми боргу. Ухвалою від 20.08.2024 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання представник Позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином Позивач надав клопотання про розгляд справи без участі його представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності та відзив на позовну заяву не надала. 09.10.2024 суд ухвалив провести заочний розгляд справи. На підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи, встановив таке. ТОВ «ГОУФІНГОУ» та Відповідач уклали кредитний договір № 3328005122/464959 від 01.09.2021, який підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором Відповідача. Згідно із розділом 1 договору № 3328005122/464959 від 01.09.2021 товариство надає клієнту фінансовий кредит у межах суми 5000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит до 15.09.2021 та проценти за користування у розмірі 2% на добу. У розділі 6 вказаного договору зазначено, що договір підписано з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №19042022-Г від 19.04.2022, згідно з яким до ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату передається право вимоги належні ТОВ «ГОУФІНГОУ». Пунктом 1.3 договору факторингу встановлено, що клієнт (ТОВ «ГОУФІНГОУ») зобов`язується протягом 10 робочих днів повідомити боржників про відступлення права вимоги. Розділом 3 даного договору визначено, що фактор (ТОВ «ФК «ЄАПБ») має сплатити протягом 7 робочих днів з моменту передачі по Акту-передачі реєстру боржників загальну суму прав вимоги що відступаються, тобто 100 % ціни продажу. Відповідно до витягу з реєстру боржників від 19.04.2024 до вказаного договору, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача у розмірі 18350,00 грн, з яких 5000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, а 13350,00 грн сума заборгованості за відсотками. 07.07.2021 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та Відповідачем укладено кредитний договір №02074-07/2021, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «Інвеструм» надає кредит у розмірі 12000,00 грн на умовах строковості до 05.08.2021, а клієнт Відповідач, має повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 1,75% на добу за користування цим кредитом. Розділом 6 даного договору визначено, що договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №18022022 від 18.02.2022, згідно з умовами якого право грошової вимоги до боржників передано останньому. Пунктом 1.3 договору факторингу встановлено, клієнт (ТОВ «ФК «Інвеструм») зобов`язується протягом 10 робочих днів повідомити боржників про відступлення права вимоги. Розділом 3 даного договору визначено, що фактор (ТОВ «ФК «ЄАПБ») має сплатити протягом 3 робочих днів з моменту передачі по Акту-передачі реєстру боржників загальну суму прав вимоги що відступаються - 100 % ціни продажу. Відповідно до витягу з реєстру боржників від 18.02.2024 за цим договором, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача у розмірі 22982,50 грн з яких 7210,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 15772,50 грн - сума заборгованості за відсотками. 21.01.2021 між ТОВ «ІНФІНАНС» та Відповідачем укладено договір позики №0737712027/1, згідно з умовами якого Відповідач, як клієнт, отримує кредит у розмірі 5000,00 грн строком користування 5 днів з відсотковою ставкою 1,75% за один день користування, підписання цього договору відбувається з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Між сторонами вказаного договору укладена додаткова угоді №1 від 07.08.2021, відповідно до якої здійснена реструктуризація заборгованості. При цьому відомості про підписання вказаної додаткової угоди Відповідачем відсутні. У подальшому, між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №24/11-22/2 від 24.11.2022, відповідно до до витягу з реєстру боржників від 24.11.2022, останній набув права грошової вимоги до Відповідача у розмірі 3776,97 грн основної суми боргу. Пунктом 1.3 договору факторингу встановлено, що клієнт (ТОВ «ГОУФІНГОУ») зобов`язується протягом 10 робочих днів повідомити боржників про відступлення права вимоги. Частиною першою статті 638\~ЦК\~України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або\~Господарського кодексів України\~може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1054 ЦК України). Частиною другої статті\~1054\~ЦК\~України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»,\~електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із\~частиною шостою\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»,\~відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (пункт 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постановах від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09.09.2020 у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Із наданих суду Позивачем доказів неможливо встановити, що Відповідач вчинив певну сукупність дій спрямовану на отримання кредиту від кредитодавця, а саме, зареєструвався в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію, отримав повідомлення від суб`єкта електронної комерції (в даному випадку від ТОВ «ГОУФІНГОУ», ТОВ «ФК «Інвеструм», ТОВ «ІНФІНАНС» із одноразовим ідентифікатором, та прийняв пропозицію (оферту) шляхом використання (підписання) надісланого йому кредитодавцем одноразового ідентифікатора. Суд також враховуює, що зазначені Позивачем у позові кредитні договори є публічними договорами приєднання, і згідно із частиною першою статті 633\~ЦК\~України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634\~цього\~Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку ТОВ «ГОУФІНГОУ», ТОВ «ФК «Інвеструм», ТОВ «ІНФІНАНС»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються товариством, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634\~ЦК\~України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У\~рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України\~вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Відповідно до частини четвертої статті 42\~Конституції\~України держава захищає права споживачів. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Виходячи з наведених норм чинного законодавства, договір, зокрема і кредитний, може бути укладений шляхом приєднання до запропонованих умов однією із сторін оформлений у формулярах або інших стандартних формах. Частиною першою\~статті 1077 ЦК України, визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини першої 1078\~ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно\~статті 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо факторне виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Відомостей про направлення боржнику письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові із визначеною грошовою вимогою, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж, суду не надано. У постанові Верховного суду України від 17.01.2020 по справі №916/2286/16 зазначено, що предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги). Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Оскільки Позивач не надав доказів сплати ним, як фактором, суми грошових коштів на рахунки ТОВ «ГОУФІНГОУ», ТОВ «ФК «Інвеструм», ТОВ «ІНФІНАНС» за вказаними договорами факторингу, підтвердження переходу до нього, як до нового кредитора, прав вимоги до боржника - [PERSON] , відсутнє. Окрім цього, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надало доказів (первинних документів) на підтвердження надання чи зарахування кредитних коштів Відповідачу. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Відповідно до\~частини другої\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. Відповідно до вимог статті 12\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Додані до позовної за заяви розрахунки заборгованості за договорами не є належним доказом надання Відповідачу кредитних коштів, оскільки сам розрахунок заборгованості не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися кредитні кошти Відповідачу. Більше того, такий розрахунок не є первинним бухгалтерським документом. Отже, сам по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, такий розрахунок не підтверджує наявності заборгованості у Відповідача. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року по справі № 219/1704/17, провадження №61-1211св19. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Звертаючись до суду, Позивач у позовній заяві виклав обставини якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом із тим не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Отже, Позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Клопотань про витребування доказів у зв`язку з неможливістю їх отримання та надання безпосередньо до суду Позивачем заявлено не було. Вимогами статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно приписів статті 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилання Позивача на ту обставину, що він не є первісним кредитором не звільняє його від доведення належними та допустимими доказами обґрунтування заборгованості за договорами та надання належних доказів. Згідно з вимогами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим\~статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz\~Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.). Виходячи зі встановлених на підставі належним чином оцінених доказів обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами, суд дійшов висновку про недоведеність Позивачем викладених у позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності були б достатніми для задоволення позовних вимог. Витрати зі сплати судового збору, у відповідності до частини першої статті 141 ЦПК України, покладаються на Позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed