Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

І. Позиції учасників справи Аргументи позивача 30 серпня 2024 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Степанцов В.Є., до Першої київської державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту. Позов обґрунтований тим, що: - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] ; - 28 жовтня 2004 року Перша київська державна нотаріальна контора внесла до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про арешт на вказану квартиру на підставі постанови Ленінградського РУ ГУ МВС України в м. Києві б/н від 06.08.1999, реєстраційний номер обтяження 1418914; - зазначений арешт накладений в рамках кримінального провадження; - [PERSON] ніколи не набував процесуального статусу підозрюваного чи обвинуваченого у кримінальному провадженні; - тривала наявність арешту на квартиру обмежує позивачі у праві розпоряджання нею. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Степанцов В.Є., позовну вимогу підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Додатково повідомив, що на вказану квартиру було накладено п`ять арештів, які на сьогодні зняті рішенням суду. Проти заочного розгляду справи представник позивача не заперечив. Аргументи відповідача Представник Першої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином шляхом доставки судової повістки до електронного кабінету (а.с. 23). Відзив на позовну заяву Перша київська державна нотаріальна контора не подала. ІІ. Процесуальні дії суду 09 вересня 2024 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначив судове засідання на 08 жовтня 2024 року. 27 вересня 2024 року представник позивача подав про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 30 вересня 2024 року суд постановив ухвалу про відмову в задоволенні цієї заяви з підстав відсутності доказів її надсилання відповідачеві. 02 жовтня 2024 року представник позивача подав про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Указану заяву суд задовольнив, про що зазначив в ухвалі від 03.10.2024. Інші заяви чи клопотання учасники справи не подавали. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на те, що відповідач відзив на позовну заяву не подав, у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, з урахуванням думки представника позивача, який проти ухвалення заочного рішення не заперечив, суд без виходу до нарадчої кімнати ухвалив провести заочний розгляд справи. ІІІ. Обставини, які встановив суд [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Українською біржою нерухомості 19.07.1995 за р. № 1391. Право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] . Київським міським бюро технічної інвентаризації 31.08.1995 (а.с. 8-9). Згідно з інформаційною довідкою серії КВ-2023 № 11685, виданою Комунальним підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 11.05.2023 (код перевірки на вебсайті bti.com.ua 2300023719629), за даними реєстрових книг бюро квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Українською біржою нерухомості 19.07.1995 за р. № 1391; право власності зареєстроване 31.08.1995 за реєстровим № 264/31965 (а.с. 12). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 389214284 від 01.08.2024 за параметрами запиту: [ADDRESS] наявний такий запис: тип обтяження: арешт (архівний запис); реєстраційний номер обтяження: 1418914; зареєстровано: 28.10.2004 Першою київською державною нотаріальною конторою; підстава обтяження: постанова Б/Н, 06.08.1999, Ленінградське РУ ГУ МВС України в місті Києві (а.с. 15). Згідно з листом Першої київської державної нотаріальної контори від 16.02.2022 року № 1317/01-16, надати постанову б/н, 06.08.1999, видану Ленінградським РУ ГУ МВС України в м. Києві неможливо, оскільки термін зберігання розпоряджень по накладенню та зняття заборон відчуження (арештів) складав 3 роки (а.с. 10). Згідно з листом Першої київської державної нотаріальної контори від 23.01.2023 року № 343/01-16, з поданих документів [PERSON] відсутня підстава для зняття обтяження (а.с. 11). Відповідно до відповіді Святошинського УП ГУНП в місті Києві на запит [PERSON] від 22.03.2023, вих. №597/125/54/03-2023, звернення від 06.08.1999 року по теперішній час до слідчого відділу Святошинського УП ГУНП в місті Києві не надходило, та відповідно до авторизованої бази АРМОР та Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості щодо цієї події відсутні (а.с. 7). ІV. Мотиви суду Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є припинення правовідношення. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦПК України). Обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 9 Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 126 Кримінального процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року) накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц та від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року та завершеного у порядку, передбаченому КПК України 1960 року або КПК України. Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його необхідно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), (що ратифікована Україною 17.07.1997, і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України» (заява № 5876/15; п. 61) від 09.10.2018 Європейський суд з прав людини зазначив, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо у разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи. V. Мотиви і висновки суду У справі, що розглядається: - з 19 липня 1995 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] ; - на підставі постанови Ленінградського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 06.08.1999 на квартиру [PERSON] був накладений арешт, який 28.10.2004 був зареєстрований Першою київською державною нотаріальною конторою; - оскільки постанову про накладення арешту прийняв орган внутрішніх справ, очевидно, що арешт був накладений у рамках кримінального провадження; - так само очевидно, що наявність арешту на квартиру обмежує [PERSON] у здійсненні права власності на неї; - попри те, що з дня накладення арешту минуло більше 25 років, будь-яких претензій до позивача орган досудового розслідування, який знаходиться у Святошинському (Ленінградському) районі міста Києва за цей період не мав; - більш того, відповідь Святошинського УП ГУНП в місті Києві від 22.03.2023, вих. №597/125/54/03-2023 не дає можливості встановити, чи дійсно Ленінградське РУ ГУ МВС України в м. Києві приймало постанову про накладення арешту на квартиру. За таких обставин, суд доходить висновку, що тривала наявність арешту на квартиру і, як наслідок, неможливість нею розпоряджатися, за відсутності будь-яких вимог до позивача з боку держави, а також відсутності кримінальних проваджень, у яких позивач мав би який-небудь процесуальний статус, покладає на нього надмірний тягар і становить непропорційне втручання у конвенційне право позивача на мирне володіння своїм майном. Суд також ураховує, що скасувати арешт у позасудовому порядку позивач не може, що підтверджується листами Першої київської державної нотаріальної контори. З огляду на викладене, право власності позивача підлягає судовому захисту, тому суд задовольняє позов повністю. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач при поданні позову сплатив судовий збір у сумі 1 211,20 гривень, що підтверджується квитанцією АТ «ТАСКОМБАНК» № 8936-4699-2414-4653 від 29.08.2024 (а.с. 17). Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки сторони не заявляли вимоги щодо відшкодування судових витрат, суд не вирішує питання їх розподілу. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved