Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаною заявою, за якою просить суд: визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , з батьком з [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що, 10.12.2011 року позивач [PERSON] уклав шлюб із відповідачем [PERSON] зареєстрований у Запорізькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Запорізькій області про що складено відповідний актовий запис № 1428. Від шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина - [PERSON] [INFO] . Як зазначає позивач, з 15.12.2023 року спільне життя між [PERSON] та [PERSON] не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігнорування налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові і з зазначеної дати сімейно-шлюбні відносини та спільне господарство не ведеться, спільного сімейного бюджету не має, та однією сім`єю сторони не проживають при цьому син [PERSON] постійно проживає з батьком, який самостійно здійснює повне виховання та утримання дитини. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивач працевлаштований та має постійний дохід. У [PERSON] є усі необхідні умови для проживання малолітнього сина разом з ним в тому числі у [PERSON] є окрема кімната, яка повністю облаштована усім необхідним для розвитку та зростання дитини: індивідуальне ліжко, стіл та стілець, куточок для ігор, шафа для речей. Батько дитини увесь свій вільний час займається вихованням [PERSON] . Позивач психічними захворюваннями не страждає і на обліку у психіатра не перебуває, алкогольними напоями, наркотичними засобами або психотропними речовинами не вживає, та на обліку у нарколога не перебуває. Позивач не притягувався до кримінальної відповідальності та не знаходиться у розшуку і не має судимості. 02.07.2024 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі № 336/2961/24 шлюб зареєстрований 10.12.2011 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №1428, між [PERSON] та [PERSON] розірвано, яке набрало законної сили 01.08.2024 року. Ухвалою суду від 24.01.2024 року вирішено: «Відкрити провадження у справі за вищевказаною позовною заявою та призначити справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження». Ухвалою суду від 04.03.2024 року вирішено: «Задля захисту права свобод та інтересів неповнолітньої особи залучити до участі у справі, як орган місцевого самоврядування - районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району, зобов`язавши її орган опіки та піклування надати суду висновок про доцільність визначення місця проживання дитини сторін [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] або з матір`ю [PERSON] Закрити підготовче провадження та призначити вищевказану справу до судового розгляду по суті». Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача, наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не явилася. Представник органу опіки та піклування надав до суду висновок в якому серед іншого зазначено, що спеціалістами відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради було обстежено умови проживання [PERSON] та малолітнього [PERSON] - [INFO] за адресою: [ADDRESS] та складено відповідний акт. Під час обстеження було встановлено, що для проживання, виховання, навчання та розвитку дітей створені належні умови. Спеціалістами у справах дітей Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області було обстежено умови проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та складено відповідний акт. Під час обстеження було встановлено, що в житловому приміщенні проводиться комплексний ремонт. Також у висновку зазначено, що позивач та відповідач запрошувалися на засідання комісії на яке [PERSON] прибув та дав пояснення, що проживає разом із сином [PERSON] , якого виховує самостійно, працює. Відповідач на засідання комісії не з`явилася та будь-яких пояснень не надала. Членами комісії було прийнято рішення про перенесення розгляду цього питання на наступне засідання через відсутність матері та надання батьком дитини додаткових документів про розлучення та довідки з місця роботи. На наступне засідання комісії батько дитини з`явився та надав копію Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про розлучення та довідку з місця роботи. Матір дитини [PERSON] повторно на засідання комісії не з`явилася та будь-яких пояснень не надала. Внаслідок чого комісія дійшла висновку, що у зв`язку з відсутністю доказів та пояснень щодо позиції матері [PERSON] з зазначеного предмету спору вони вважають не доцільним визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] разом із батьком [PERSON] . Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що, 10.12.2011 року позивач [PERSON] уклав шлюб із відповідачем [PERSON] , зареєстрований у Запорізькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Запорізькій області про що складено відповідний актовий запис № 1428, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 10.12.2011року. Від шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина - [PERSON] [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.10.2023 року. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ст. 4 ст. 29 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч. 3 ст. 29 ЦК України). Сімейні правовідносини щодо дітей та батьків і місця їх проживання насамперед врегульовані Конституцією України, Сімейним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-III (далі - Закон № 2402-III), Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, Конвенцією про контакт з дітьми (ETS № 192) від 15.05.2003 року. У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. У статті 10 Цивільного процесуального кодексу України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи. Згідно із частинами першою - п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004 року № 1906-IV з усіма змінами та доповненнями (надалі по тексту - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «;ратифікація», «;прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору.. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у своїй Постанові від 17.10.2018 року у цивільній справі № 402/428/16-ц (Провадження № 14-327цс18). Правова система України, як демократичної та правової держави ґрунтується, зокрема, на принципах формальної рівності та не дискримінації. У рішенні Конституційного Суду України від 12.04.2012 р. № 9-рп/2012 зазначено, що: «Рівність та недопустимість дискримінації особи є не лише конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства. Гарантована Конституцією України рівність всіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод». Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Сімейне законодавство також пронизане нормами, що імплементують вказані принципи. Згідно ч. 1 ст. 3 СК України встановлено, що: сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 7 СК України). Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (ч. 1 ст. 24 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 25 ЦК України визначено, що: Здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження (ч. 2 ст. 25 ЦК України). У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку (ч. 3 ст. 25 ЦК України). Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 6 СК України). Відповідно ч. 2 ст. 6 СК України визначено, що: малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Схожі за змістом поняття дитини викладені в статті 1 Закону № 2402-III де зазначено, що: Дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше; дитинство - період розвитку людини до досягнення повноліття; забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. В преамбулі Закону № 2402-III зазначено, що: цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону № 2402-III визначено, що: кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно приписам статті 11 Закону № 2402-III передбачено, що: сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч. 8 ст. 7 СК України). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII і набула чинності для України 27.09.1991 року)(надалі по тексту - Конвенція про права дитини або Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України визначено, що: мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону № 2402-III в якій зазначено, що: батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Нормами статті 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми (ETS № 192) від 15.05.2003 року (ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про контакт з дітьми» від 20.09.2006 року № 166-V) зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Згідно частини 1 статті 160 СК України визначено, що: місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними (ч. 1 ст. 163 СК України). Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї». Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Схожий правовий висновок викладений Верховним Судом у своїй Постанові від 30.05.2018 року у цивільній справі № 343/1500/15-ц (провадження № 61-23861св18). Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.11.2020 року по справі № 313/310/18 вказав, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до висновку Районної адміністрації Запорізькой міської ради по Шевченківському району про визначення місця проживання малолітньої дитини № 22.04/01-84-541 від 24.07.2024 року, в якому серед іншого зазначив, що спеціалістами відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради було обстежено умови проживання [PERSON] та малолітнього [PERSON] - [INFO] за адресою: [ADDRESS] та складено відповідний акт. Під час обстеження було встановлено, що для проживання, виховання, навчання та розвитку дітей створені належні умови. Спеціалістами у справах дітей Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області було обстежено умови проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та складено відповідний акт. Під час обстеження було встановлено, що в житловому приміщенні проводиться комплексний ремонт. Також у висновку зазначено, що позивач та відповідач запрошувалися на засідання комісії на яке [PERSON] прибув та дав пояснення, що проживає разом із сином [PERSON] , якого виховує самостійно, працює. Відповідач на засідання комісії не з`явилася та будь-яких пояснень не надала. Членами комісії було прийнято рішення про перенесення розгляду цього питання на наступне засідання через відсутність матері та надання батьком дитини додаткових документів про розлучення та довідки з місця роботи. На наступне засідання комісії батько дитини з`явився та надав копію Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про розлучення та довідку з місця роботи. Матір дитини [PERSON] повторно на засідання комісії не з`явилася та будь-яких пояснень не надала. Внаслідок чого комісія дійшла висновку, що у зв`язку з відсутністю доказів та пояснень щодо позиції матері [PERSON] з зазначеного предмету спору вони вважають не доцільним визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] разом із батьком [PERSON] . Суд критично оцінює висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про визначення місця проживання малолітньої дитини № 22.04/01-84-541 від 24.07.2024 року щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] разом із батьком [PERSON] , виходячи с того, що такий висновок мотивовано лише з відсутністю доказів та пояснень щодо позиції матері [PERSON] з зазначеного предмету спору. Актом обстеження умов проживання, складеного 07.06.2024, було обстежено умови проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яким було встановлено, що в кімнаті для дитини робиться ремонт. За поясненнями позивача, з моменту народження та по теперішній час малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , що узгоджується з відомостями з витягу з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя від 10.01.2024 року. При цьому, суд не бере до уваги докази, подані сторонами в порушення, строків, передбачених ст. 83 ЦПК України, а тому й не надає таким доказам жодної оцінки. Так, у [PERSON] є усі необхідні умови для проживання малолітнього сина разом з ним. Так, актом обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] у його батька [PERSON] від 03.05.2024 року, складеного відділом по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, за адресою: [ADDRESS] встановлено, що для проживання, розвитку та відпочинку дитини створені належні умови. Актом оцінки потреб сім`ї Дімітрових від 02.04.2024 року зазначено, що за адресою: [ADDRESS] мешкають: [PERSON] (батько дитини), [PERSON] (баба дитини) та малолітній [PERSON] , а [PERSON] (мати дитини) не проживає за вказаною адресою, потреби дитини забезпечує батько, який створив належні умови для її фізичного та розумового розвитку. Отже, на підставі наданих доказів суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved