Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

В січні 2024 року позивач Заступник прокурора Білоцерківської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави Білоцерківської міської ради звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, мотивуючи наступним. Під час здійснення процесуального керівництва у досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні №42023112030000309, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань від 26.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України за фактом внесення неправдивих даних до офіційних документів щодо набуття права приватної власності на нежитлову будівлю, що розташована по [ADDRESS] встановлено порушення інтересів держави в особі Білоцерківської міської ради у сфері комунальної власності. Так, досудовим розслідуванням встановлено, що Білоцерківській міській раді на праві комунальної власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,0107 га з кадастровим номером: 3210300000:07:004:0007, розташована по [ADDRESS] . Водночас відомості про право власності та користування на зазначену ділянку не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №340786767 від 28.07.2023. Відповідно до відомостей з Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером: 3210300000:07:004:0007, розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі під розміщення павільйону, площею 0,0107 га відноситься до комунальної власності Білоцерківської міської ради. Відповідною земельною ділянкою користується [PERSON] . Так, відповідно до службової записки №10-13-1472 від 26.10.2021 управління регулювання земельних відносин Білоцерківської міської ради вбачається, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] розміщена тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності. Відповідно до рішення Білоцерківської міської ради від 26.10.2006 року №122 «Про попереднє погодження місця розташування об`єкту, надання земельних ділянок в оренду, постійне користування у власність» фізичній особі- [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, які посвідчують право оренди на землю під розміщення павільйону по продажу побутової техніки та мобільних телефонів по [ADDRESS] , затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право оренди на землю та надано в користування (оренду) земельну ділянку, загальною площею 0,0059 га терміном на 1 рік (договір оренди землі від 07.12.2006 року додається). В подальшому, відповідно до рішення Білоцерківської міської ради від 20.12.2007 року №580 «Про продовження терміну дії договорів оренди земельних ділянок» фізичній особі-підприємцю [PERSON] продовжено термін дії договору оренди земельної ділянки під розміщення павільйону по продажу побутової техніки та мобільних телефонів по [ADDRESS] ) на земельну ділянку, загальною площею 0,0059 га на строк 3 роки (договір оренди землі від 21.03.2008 року додається). Надалі, згідно рішення Білоцерківської міської ради від 24.02.2011 року № 76-09-VII «Про передачу земельних ділянок в оренду» фізичній особі-підприємцю [PERSON] передано в оренду земельну ділянку під розміщення існуючого павільйону в [ADDRESS] , загальною площею 0,0059 га терміном на 3 роки за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква та зобов`язано суб`єкта підприємницької діяльності утримувати в належному стані прилеглу до павільйону територію земельної ділянки площею 0,0279 га (договір оренди землі від 27.07.2011 року додається). Згідно рішення Білоцерківської міської ради від 27.09.2012 року №713-29-VII «Про скасування підпунктів рішень міської ради та виконавчого комітету, припинення дії договорів оренди землі, внесення змін в підпункти рішень міської ради» було внесено зміни в підпункт 1.3 пункту І рішення міської ради від 24 лютого 2011 року № 76-06-УІ «Про передачу земельних ділянок в оренду», а саме: слова та цифри: «загальною площею 0,0059 га» замінено на слова та цифри: «загальною площею 0,0107 га» та припинено термін дії договору оренди землі від 27 липня 2011 року № 191, в зв`язку з уточненням площі земельної ділянки. Даний підпункт рішення міської ради був скасований на підставі подання прокуратури міста Біла Церква рішенням міської ради від 21 листопада 2012 року № 73 8-31-VI «Про скасування підпунктів рішень міської ради на виконання Подання Прокурора міста Біла Церква». Згідно рішення Білоцерківської міської ради від 19 червня 2014 року № 1216-60-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки юридичним особам та фізичним особам-підприємцям» фізичній особі-підприємцю [PERSON] передано в оренду земельну ділянку під розміщення павільйону в [ADDRESS] , в районі перехрестя з вулицею Митрофанова, загальною площею 0,0107 га строком на 3 (три) роки за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Відповідно до вимог ст.125 Земельного кодексу України в редакції, що діяла на момент прийняття рішення міської ради право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди не було зареєстроване відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ч. 5ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок. У рішенні Білоцерківської міської ради від 19 червня 2014 року № 1216-60-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки юридичним особам та фізичним особам-підприємцям» в частині передачі земельної ділянки в оренду фізичній особі-підприємцю [PERSON] відомості про кадастровий номер земельної ділянки відсутні. Згідно рішення Білоцерківської міської ради від 20 листопада 2014 року №1322-66-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки юридичним особам та фізичним особам-підприємцям» фізичній особі-підприємцю [PERSON] поновлено договір оренди землі під розміщення павільйону в [ADDRESS] , в районі перехрестя з вулицею Митрофанова, загальною площею 0,0107 га, строком на 10 (десять) років, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Згідно рішення Білоцерківської міської ради від 25 вересня 2020 року № 5964-102-VII «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) фізичній особі-підприємцю [PERSON] » надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) фізичній особі-підприємцю [PERSON] з цільовим призначенням 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (вид використання - для експлуатації та обслуговування тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності) за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1007 за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Кадастровий номер: 3210300000:07:004:007». Станом на даний час право оренди земельної ділянки не зареєстроване відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому Білоцерківська міська рада рішення щодо передачі земельної ділянки фізичним або юридичним особам у власність не приймала. Тобто ця ділянка перебуває у власності територіальної громади міста Біла Церква в особі Білоцерківської міської ради. Водночас, незважаючи на відсутність будь-яких правовстановлювальних документів на вказану земельну ділянку, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №344817549 від 31.08.2023 на вказаній земельній ділянці зареєстровано нежитлову будівлю загальною площею 78,2 кв.м., адреса: [ADDRESS] за [PERSON] . Підставою для державної реєстрації права приватної власності на нежитлову будівлю за [PERSON] стали технічний паспорт, виданий 18.02.2021 ТОВ «Проектний дім»; довідка про показники об`єкту нерухомого майна №18/2/2021/6 від 18.02.2021, довідка про адресу об`єкта нерухомого майна №18/2/2021/6 від 18.02.2021. Відповідно до технічного паспорту (інвентарна справа №18/02/2021/6) на нежитлову будівлю, розташовану по [ADDRESS] , виготовленого 18.02.2021 ТОВ «Проектний дім», ЄРДПОУ 37395816, вбачається, що на замовлення [PERSON] проведено інвентаризацію об`єкта нерухомості нежитлової будівлі ході якої встановлено наступну характеристику: нежитлова будівля - 1991 року побудови, фундамент - цегляний, стіни - металеві, покрівля - металева, перекриття - металеве, підлога - плитка. Водночас з довідки №18/2/2021/6 від 18.02.2021 ТОВ «Проектний дім» про показники об`єкту нерухомого майна вбачається, що відповідно до проведеної інвентаризації від 18.02.2021 об`єкт нерухомого майна має такі показники: нежитлова будівля літ. «А» - загальна площа 78,2 кв.м., інвентаризаційна вартість - не визначалась, а також зазначено, що будівля побудована до 05.08.1992 року, дому до категорії самочинного будівництва не належить. Також з довідки №18/2/2021/6 від 18.02.2021 ТОВ «Проектний дім» про адресу об`єкта нерухомого майна вбачається, що відповідно до проведеної інвентаризації від 18.02.2021 об`єкт нерухомого майна нежитлова будівля літ.«А» - загальна площа 78,2 кв.м., проінвентаризовано за адресою: [ADDRESS] . Водночас, підтвердженням того, що за вказаною адресою розміщена тимчасова споруда - торговий павільйон є дозвіл № [NUMBER] на розміщення павільйону виданий 17.12.2001 року на підставі розпорядження Білоцерківського міськвиконкому №884Р від 22.10.2001, наданий [PERSON] . Рішенням Білоцерківської міської ради від 26.09.2006 року №466 «Про дозвіл на будівництво підприємствам, організаціям і громадянам міста» внесено зміни в дозвільні документи по розміщенню павільйону по продажу продовольчих товарів по [ADDRESS] , з переоформленням дозволу з [PERSON] на [PERSON] . Управлінням містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради видано дозвіл №01 від 12.01.2007 на розміщення малої архітектурної форми [PERSON] по [ADDRESS] павільйону по продажу побутової техніки та мобільних телефонів, площею забудови 26,04 кв.м. На замовлення [PERSON] виготовлено паспорт зовнішнього опорядження павільйону по продажу мобільних телефонів по [ADDRESS] . Окрім цього, підтвердженням розташування тимчасової споруди на земельній ділянці з кадастровим номером: 3210300000:07:004:007 є відповідні договори оренди землі, що укладалися Білоцерківською міською радою та фізичною особою-підприємцем [PERSON] . Білоцерківська окружна прокуратура звертає увагу суду, що між Білоцерківською міською радою та фізичною особою-підприємцем укладено договори оренди під розміщення існуючого павільйон, оскільки земельна ділянка комунальної власності розташована в районі житлового будинку та на ній не допускається будь-яке будівництво. Підтвердженням цьому є Паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності щодо павільйону по продажу мобільних телефонів 26,04 кв.м, по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , реєстраційний №01/07, виданий 10 травня 2012 року, який був дійсний до 26 вересня 2017 року. Проте, згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] 01.03.2021 за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю,загальною площею 78,2 кв.м., літера «А». У правовому значенні будь-яке майно, тобто предмети матеріального світу, визначається через призму речі або сукупності речей, щодо яких можуть виникати цивільні права і обов`язки (ст. 170 ЦК України). «Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.» Так, частиною 4 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії. Отже, з викладеного вище вбачається, що державна реєстрація речових прав власності на тимчасові споруди юридично є неможливою. Фактично, станом на сьогоднішній день на земельній ділянці розташована тимчасова споруда, що підтверджується інформацією Білоцерківської міської ради та актом обстеження земельної ділянки №10/07 від 26.07.2023 року. Тому державна реєстрація суб`єктивних прав та їх обмежень на визначені цим Законом об`єкти нерухомого майна має здійснюватися з огляду на особливості правового режиму таких об`єктів, який визначається Конституцією України, ЗК України, Цивільним кодексом України, законами України «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», Державними будівельними нормами (ДБН), Податковим кодексом України та іншими законодавчими і нормативними актами. Так, у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17.08.2000 № 507, міститься визначення терміну «будівлі» - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче- огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. Натомість, поняття тимчасової споруди міститься в ч. 2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно якої тимчасовою спорудою торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення є одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Таким чином, всупереч вимог ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», раніше прийнятим рішенням Білоцерківської міської ради та договорів оренди земельної ділянки [PERSON] , на підставі недостовірних документів, здійснив державну реєстрацію речового права власності на тимчасову споруду, під виглядом нежитлової будівлі, нібито побудованої до 1992 року. Варто вказати, що вказаними діями [PERSON] також штучно обтяжив (згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) фактично вільну від будь-якої забудови землю, з метою її подальшого отримання в користування поза земельними торгами. З відповіді Білоцерківської міської ради №2263/01-11 від 02.08.2023 вбачається, що дозвільні документи для оформлення права власності на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] не видавалися. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником нежитлової будівлі літ. «А», загальною площею 78,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою для державної реєстрації права приватної власності на нежитлову будівлю за [PERSON] стали технічний паспорт виданий 18.02.2021 ТОВ «Проектний дім»; довідка про показники об`єкту нерухомого майна №18/2/2021/6 від 18.02.2021, довідка про адресу об`єкта нерухомого майна №18/2/2021/6 від 18.02.2021. Виходячи із вказаних вище підстав виникнення права власності на нерухоме майно, можна дійти висновку, що державний реєстратор керувався пунктом 42 Порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (чинним на час вчинення реєстраційних дій), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 25 грудня 2015 року за №1127 (надалі - Порядок №1127). Пунктом 42 Порядку №1127 передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Зауважують суду, що пунктом 42 зазначеного Порядку визначено порядок реєстрації права власності виключно на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року. Проте, до зазначеного переліку не відносяться нежитлові будівлі, які планується використовуватись з метою комерційної діяльності. Вказане вище свідчить, що державним реєстратором неправомірно, всупереч діючому законодавству зареєстровано право власності на тимчасову споруду, застосовуючи при цьому положення пункту 42 Порядку №1127 який регулює питання державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. Також вказують, що 20 березня 2014 року Білоцерківською міською радою прийнято рішення №1184-57-VI «Про скасування рішення міської ради від 27 вересня 2012 року №728-29-VI «Про затвердження Положення про реєстр адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів міста Біла Церква» та затвердження Положення про реєстр адрес у місті Біла Церква» (надалі - Положення). Згідно п. 1.7. даного Положення, розпорядником та адміністратором Реєстру адрес у місті Біла Церква від імені територіальної громади міста виступає Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради в особі Служби містобудівного кадастру Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради. Відповідно до інформації Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради №882/01-07 від 04.07.2023, рішень про присвоєння адреси нежитловій будівлі літера «А», загальною площею 78,2 кв.м. по [ADDRESS] не приймалось, дозвільні документи на будівництво не надавались.. Отже, на час вчинення реєстраційних дій у [PERSON] був відсутній офіційний документ, що підтверджував присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Виходячи зі змісту вказаного листа, можна дійти висновку, що документи, які стали підставою виникнення права власності на нежитлову будівлю, літера «А», загальною площею 78,2 кв.м., рік побудови до 1992за адресою: [ADDRESS] містять завідомо неправдиві відомості. Окремо, звертають увагу суду на відсутність дозвільної документації на будівництво. Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради повідомило, що ні будівельний паспорт, ні архітектурно-планувальне завдання, ні містобудівні умови та обмеження під нежитлову будівлю літ.«А», загальною площею 78,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не видавались та рішень про початок будівельних робіт не приймалось. Згідно інформації КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» №БЦ/1 від 15.08.2023 інвентаризація нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] не проводилась. Аналізуючи положення закону, дає обґрунтовані підстави стверджувати, що технічний паспорт на нерухоме майно не є документом, передбаченим ст. 27 Закону, а вказані реєстраційні дії державного реєстратора виконавчого комітету Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області Гаращенко В.В. вчинені з грубим порушенням норм, що регулюють діяльність у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що вказує на незаконність та безпідставність дій відповідача при оформленні права власності на таке майно в якості нерухомого майна. Однак, державну реєстрацію майнових прав за [PERSON] на нежитлову будівлю, здійснено як з порушенням реєстраційного законодавства, так і загалом з порушенням вимог цивільного законодавства, оскільки право власності фактично зареєстровано на неіснуючу будівлю зі статусом нерухомого об`єкта, яка у передбаченому чинним містобудівним законодавством відповідачем не проектувалась, не будувалась на підставі відповідних документів, що давали б право виконувати такі будівельні роботи, земельна ділянка для цієї мети її законним власником - Білоцерківською міською радою Київської області не виділялась, як і не виділялась під уже збудоване нерухоме майно, що належало б відповідачу на підставі отриманих раніше належних правовстановлюючих документів. Предметом спору у даній справі є неправомірні дії відповідачів внаслідок, яких порушено права Білоцерківської міської ради, що стосуються насамперед захисту її прав як власника земельної ділянки. При цьому спірні правовідносини виникли внаслідок дій реєстратора при вчиненні реєстраційних дій, що потягло за собою набуття речових прав громадянином [PERSON] на тимчасову споруду, як на об`єкт нерухомого майна, та стосуються набутого ним права власності. Підсумовуючи викладе вище, можливо прийти до висновку, що державним реєстратором виконавчого комітету Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області Гаращенко В.В. в порушення норм чинного законодавства зареєстровано речове право власності на тимчасову споруду (павільйон) для здійснення підприємницької діяльності. Такі дії державного реєстратора порушують не лише норми чинного законодавства щодо містобудівної діяльності, а й права та інтереси територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради, оскільки наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. «А», що знаходяться на земельній ділянці комунальної власності, порушує можливість територіальної громади як власника землі, вільно розпоряджатися своєю власністю. Просили суд скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2666819074 - нежитлова будівля, літ. «А», загальною площею 78,2 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача та стягнути на користь Київської обласної прокуратури (отримувач: Київська обласна прокуратура (код 02909996, назва банку:ДКСУ м. Київ, МФО банку 820172, р/р7А028201720343190001000015641 судовий збір, сплачений за подання цього позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2024 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 09 січня2024 року судом\~\~ здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача. 06 лютого 2024 року за вх. № 7030 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо\~ зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача. Згідно отриманої інформації, [PERSON] , [INFO] з 22.04.1993 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 09 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначалося підготовче судове засідання у справі на 12.03.2024 року. 15 березня 2024 року за вх. № 14174 судом отримано від [PERSON] відзив на позовну заяву, направлений до суду та іншим учасникам справи 11.03.2024 року, тобто з дотриманням 15-денного строкудля подачі відзиву з дня вручення ухали від 09.02.2024 року, отримано 26.02.2024 року. Відзив обґрунтований тим, що прокурором не було дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", а тому у прокурора відсутні законні підстави на звернення з позовом до суду.В даному випадку скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є ефективним способом захисту прав позивача та не забезпечує поновлення його прав.Таким чином, звертаючись до суду з позовною вимогою про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно прокурор обрав неналежний спосіб захисту прав, що є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того,звертаючись до суду з даною позовною заявою прокурором не надано належних та допустимих доказів того, що спірна нежитлова будівля є самочинно побудованою. Також, прокурором не надано належних та допустимих доказів того, що спірна нежитлова будівля є некапітальною спорудою.До 05 серпня 1992 року законодавство не передбачало процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою КМ України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, нерухоме майно, збудоване у період до 05 серпня 1992 року, не підлягало проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).Спірна нежитлова будівля була збудована ще до 1992 року, що підтверджується належними письмовими доказами - технічним паспортом та довідкою про показники об`єкту нерухомого майна, а тому введення цього об`єкту нерухомого майна в експлуатацію станом на час завершення його будівництва не передбачалось. Тому спірна нежитлова будівля, збудована у період до 05 серпні 1992 року не підлягає проходженню процедури прийняли в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Виготовлений технічний паспорт на спірну нежитлову будівлю на даний час є чинний.В свою чергу позивач не надав до суду жодних належних та допустимих доказів що могли спростувати факт будівництва спірної нежитлової будівлі до 05 серпні 1992 року. Просив відмовити з задоволенні позову повністю. 19 березня 2024 року за вх. № 14743 судом отримано пояснення по справі від [PERSON] 22 березня 2024 року за вх. № 16220 судом отримано від позивача відповідь на відзив на позовну заяву, в якому просили задовольнити вимоги та врахувати відповідь на відзив. 26 березня 2024 року за вх. № 16746 судом отримано відповідь на відзив від Білоцерківської міської ради в якому заперечували стосовно доводів відповідача, які викладені у відзиві та просили задовольнити позовну заяву. 02 квітня 2024 року за вх. № 18702 судом отримано від [PERSON] заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. 16 квітня 2024 року за вх. № 21249 судом отримано від позивача заяву про уточнення позовної вимоги, а саме у зв`язку з опискою в прохальній частині позовної заяви, зокрема невірно зазначено реєстраційний номер нерухомого майна 2666819074, замісить вірного 2304517532103, просили скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2304517532103 - нежитлова будівля, літ. «А», загальною площею 78,2 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Так, всі наявні в матеріалах справи заяви та клопотання сторін по справі були розглянуті судом, прийняті процесуальні рішення. Протокольною ухвалою від 20.05.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 18.06.2024 року. 18 червня 2024 року протокольною ухвалою було долучено до матеріалів справи наказ про проведення камеральної перевірки державного реєстратора Гаращенка Володимира Васильовича, наказ про результати такої перевірки та акт за результатами проведення камеральної перевірки. Розгляд справи неодноразово проводився, але відкладався з різних підстав, здебільшого за клопотанням позивача, останнього разу оголошено перерву в судовому у зсіданні до 01.10.2024 року. В попередніх судових засіданнях прокурор підтримував позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив позов задовольнити. Відповідач та його представник в попередніх судових засіданнях, кожний окремо, заперечували проти позовних вимог прокурора, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення стосовно позивних вимог прокурора, їх обґрунтування аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та в поясненнях по справі, наданих відповідачем. В судове засіданні 01.10.2024 року сторони по справі не з`явилися. 01 жовтня 2024 року від прокурора у справі [PERSON] надійшла заява, в якій просив судовий розгляд проводити без його участі на підставі поданих додатків та доказів Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. 01 жовтня 2024 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява,\~ якій просив розгляд справи здійснювати без участі відповідача та його представника. Проти позову категорично заперечують. Крім того, в матеріалах справи міститься клопотання Білоцерківської міської ради, отримане судом 11.03.2024 року за вх. № 13149, в якому Білоцерківська міська рада просить слухати справу без її представника, позовні вимоги Заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області підтримують в повному обсязі та просили їх задовольнити. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ). Фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється ( ч. 2 ст. 247 ЦПК України ). В свою чергу, сторони скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення учасників даної справи, надані в попередніх судових засіданнях, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. При визначенні предметної та/або суб`єктивної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа,\~ заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі ( постанова ВП ВС від 30.06.2020 року у справі № 2356/445/18, від 19.02.2020 року у справі № 530/879/18 ). Так, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які спори, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Отже, відповідачем у справі є фізична особа, а предметом спору є скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке було зареєстровано за фізичною особою [PERSON] , тому даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Окрім того, у постановах від 04 квітня 2018 року в справі № 817/1048/17, від 18 квітня\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 2018 року в справі № 804/1001/16, від 04 вересня 2018 року в справі\~\~ № 823/2042/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, то такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства, а також чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис. Зазначене свідчить про приватноправовий характер спору. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 03 грудня 2019 року у справі № 922/787/19, від 09 липня 2019 року у справі №\~ 916/804/18 ). Таким чином, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) і від 23.01.2019 у справі № 911/1681/18 (провадження № 12-295гс18), належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. ч. 3 - 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, зазначає визначені законом підстави для звернення до суду, а також орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 185 ЦПК України. Частиною 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Частиною 1 ст. 142 Конституції України передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є\~ власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Інтереси держави Україна та інтереси певної територіальної громади можуть збігатися повністю, частково, або навіть взагалі не пересікатися. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Згідно зі ст. 10 вказаного Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та. в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ч. 3 ст. 16 вказаного Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності міст. Статтею 60 Закону передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. У правовідносинах, що виникли, згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Білоцерківська міська рада, є органом, що представляє Білоцерківську міську територіальну громаду та здійснює від її імені повноваження щодо розпорядження майном комунальної власності. Звернення прокурора з вказаною заявою до суду спрямовано саме на задоволення суспільної потреби, спрямованої на відновлення законності інтересів територіальної громади. Така загроза порушення інтересів держави та інтересів територіальної громади міста Біла Церква свідчить про наявність «порушень інтересів держави» у розумінні ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та наявність підстав для представництва. Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби при вирішенні суспільно значимого питання щодо безпідставного набуття права власності на об`єкт. Вирішуючи питання наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дійшла висновку, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. При цьому, розумність строку визначається з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливістьподальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (п. п. 38 - 40, 80). Сам факт неподання міською радою позову, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства і практиці ЄСПЛ. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №654/7199/18. Згідно з ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під «нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій», у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи. При цьому, враховуються висновки Верховного Суду, зроблені при розгляді інших справ за участю прокурора (ухвали від 07.05.2018 у справі № 910/18283/17, від 10.07.2018 у справі № 812/1689/16, постанови від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 13.06.2018 у справі №687/379/17-ц, постанови від 07.12.2018 у справі №924/1256/17). Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №906/506/18, від 11.04.2019 у справі №904/583/18, від 13.02.2019 у справі №914/225/18, від 21.05.2019 у справі №921/31/18. На думку Верховного Суду, нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу та органу місцевого самоврядування може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин. Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обгрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема: повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва. Слід зазначити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 08.02.2019 у справі №915/20/18, від 13.03.2018 у справі № 911/620/17 дійшов однозначного висновку про можливість представництва органами прокуратури в суді органів місцевого самоврядування. Суд касаційної інстанції зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізується у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства» суд проголосив, що засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Сам факт не звернення до суду з заявою, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у справі №903/129/18 від 15.10.2019. Так, Білоцерківська міська рада 02.08.2023 за № 2263/01-11 повідомила Білоцерківську окружну прокуратуру, лист на ім`я Заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури Дениса Антонюка, що заходів щодо усунення вимог законодавства не вживала, позовні заяви з цього приводу не подавались та просить Білоцерківську окружну прокуратуру посприяти в захисті інтересів територіальної громади в судовому порядку шляхом подачі відповідного позову. Також правова позиція щодо наявності підстав для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави у зв`язку з неналежним виконанням уповноваженим органом своїх повноважень, зокрема, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, яка полягає у наступному: «... незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт незвернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади с. Городище та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини». З урахуванням наведених правових позицій Великої Палати Верховного Суду, вищевказані фактичні обставини спірних правовідносин очевидно свідчать про бездіяльність Білоцерківської міської ради як представницького органу Білоцерківської міської територіальної громади у зв`язку з невиконанням наданих законодавством повноважень у сфері захисту комунальної власності та такі обставини беззаперечно вказують на наявність виключних підстав, передбачених положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для звернення до суду саме прокурора з цим позовом в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради. Позов у даній справі пред`явлено прокурором на захист та відновлення порушених прав Білоцерківської міської ради на самостійне розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, оскільки проведена державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна на земельній ділянці комунальної власності, надає відповідачу привілейованого права користування землею та виключає можливість розпорядження позивачем земельною ділянкою на власний розсуд, у тому числі на конкурентних засадах відповідно до положень ст.134 ЗК України. Така позиція відповідає висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 23 грудня 2020 року у справі №923/236/19 та від 05 серпня 2020 року у справі №766/46/19. Тому, з урахуванням наведеного, суд не погоджується з доводами відповдіача, що прокурором не було дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", а тому у прокурора відсутні законні підстави на звернення з позовом до суду. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що під час здійснення процесуального керівництва у досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні № 42023112030000309, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань від 26.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України за фактом внесення неправдивих даних до офіційних документів щодо набуття права приватної власності на нежитлову будівлю, що розташована по [ADDRESS] встановлено порушення інтересів держави в особі Білоцерківської міської ради у сфері комунальної власності. Так, досудовим розслідуванням встановлено, що Білоцерківській міській раді на праві комунальної власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,0107 га з кадастровим номером: 3210300000:07:004:0007, розташована по [ADDRESS] . Водночас відомості про право власності та користування на зазначену ділянку не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №3 40786767 від 28.07.2023. Відповідно до відомостей з Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером: 3210300000:07:004:0007, розташована по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі під розміщення павільйону, площею 0,0107 га відноситься до комунальної власності Білоцерківської міської ради. Відповідною земельною ділянкою користується [PERSON] . Так, відповідно до службової записки №10-13-1472 від 26.10.2021 управління регулювання земельних відносин Білоцерківської міської ради повідомляє, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] розміщена тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності та зазначене про наступне. Відповідно до рішення Білоцерківської міської ради від 26.10.2006 року №122 «Про попереднє погодження місця розташування об`єкту, надання земельних ділянок в оренду, постійне користування у власність» фізичній особі-підприємцю [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, які посвідчують право оренди на землю під розміщення павільйону по продажу побутової техніки та мобільних телефонів по [ADDRESS] , затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право оренди на землю та надано в користування (оренду) земельну ділянку, загальною площею 0,0059 га терміном на 1 рік. Договір оренди землі зареєстрований 07 грудня 2016 року за № 040601100755. Відповідно до рішення Білоцерківської міської ради від 20.12.2007 року № 580 «Про продовження терміну дії договорів оренди земельних ділянок» фізичній особі-підприємцю [PERSON] продовжено термін дії договору оренди земельної ділянки під розміщення павільйону по продажу побутової техніки та мобільних телефонів по [ADDRESS] ) на земельну ділянку, загальною площею 0,0059 га на строк 3 роки. Договір оренди землі зареєстрований 04 вересня 2008 року за № 040826100217. Відповідно до рішення Білоцерківської міської ради від 24.02.2011 року № 76-09-VII «Про передачу земельних ділянок в оренду» фізичній особі-підприємцю [PERSON] передано в оренду земельну ділянку під розміщення існуючого павільйону в [ADDRESS] , загальною площею 0,0059 га терміном на 3 роки за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква та зобов`язано суб`єкта підприємницької діяльності утримувати в належному стані прилеглу до павільйону територію земельної ділянки площею 0,0279 га. Договір оренди землі укладений 27 липня 2011 року за № 191 та зареєстрований 30.03.2012 року № 321030004000596. Згідно рішення Білоцерківської міської ради від 27.09.2012 року №713-29-VII «Про скасування підпунктів рішень міської ради та виконавчого комітету, припинення дії договорів оренди землі, внесення змін в підпункти рішень міської ради» було внесено зміни в підпункт 1.3 пункту І рішення міської ради від 24 лютого 2011 року № 76-06-УІ «Про передачу земельних ділянок в оренду», а саме: слова та цифри: «загальною площею 0,0059 га» замінено на слова та цифри: «загальною площею 0,0107 га» та припинено термін дії договору оренди землі від 27 липня 2011 року № 191, в зв`язку з уточненням площі земельної ділянки. Даний підпункт рішення міської ради був скасований на підставі подання прокуратури міста Біла Церква рішенням міської ради від 21 листопада 2012 року № 73 8-31-VI «Про скасування підпунктів рішень міської ради на виконання Подання Прокурора міста Біла Церква». Згідно рішення Білоцерківської міської ради від 19 червня 2014 року № 1216-60-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки юридичним особам та фізичним особам-підприємцям» фізичній особі-підприємцю [PERSON] передано в оренду земельну ділянку під розміщення павільйону в [ADDRESS] , в районі перехрестя з вулицею Митрофанова, загальною площею 0,0107 га строком на 3 (три) роки за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Відповідно до вимог ст.125 Земельного кодексу України в редакції, що діяла на момент прийняття рішення міської ради право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди не було зареєстроване відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також звертають увагу, що згідно ч. 5 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок. У рішенні Білоцерківської міської ради від 19 червня 2014 року № 1216-60-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки юридичним особам та фізичним особам-підприємцям» в частині передачі земельної ділянки в оренду фізичній особі-підприємцю [PERSON] відомості про кадастровий номер земельної ділянки відсутні. Згідно рішення Білоцерківської міської ради від 20 листопада 2014 року №1322-66-VI «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки юридичним особам та фізичним особам-підприємцям» фізичній особі-підприємцю [PERSON] поновлено договір оренди землі під розміщення павільйону в [ADDRESS] , в районі перехрестя з вулицею Митрофанова, загальною площею 0,0107 га, строком на 10 (десять) років, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Згідно рішення Білоцерківської міської ради від 25 вересня 2020 року № 5964-102-VII «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) фізичній особі-підприємцю [PERSON] » надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) фізичній особі-підприємцю [PERSON] з цільовим призначенням 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (вид використання - для експлуатації та обслуговування тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності) за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1007 за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Кадастровий номер: 3210300000:07:004:007». Станом на даний час право оренди земельної ділянки не зареєстроване відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому, Білоцерківська міська рада рішення щодо передачі земельної ділянки фізичним або юридичним особам у власність не приймала, договори оренди земельної ділянки, площею 0,0107 га за адресою [ADDRESS] між Білоцерківською міською радою та фізичною особою підприємцем [PERSON] укладалися, що свідчить службова записка від 19.07.2023 року за вих. № 10-13-700, спрямована міському голові. Тобто вищевказана ділянка перебуває у власності територіальної громади міста Біла Церква в особі Білоцерківської міської ради. Водночас, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 344817549 від 31.08.2023 на вищевказаній земельній ділянці зареєстровано нежитлову будівлю загальною площею 78,2 кв.м., адреса: [ADDRESS] за [PERSON] . Підставою для державної реєстрації права приватної власності на нежитлову будівлю за [PERSON] стали технічний паспорт, виданий 18.02.2021 ТОВ «Проектний дім»; довідка про показники об`єкту нерухомого майна № 18/2/2021/6 від 18.02.2021, довідка про адресу об`єкта нерухомого майна №18/2/2021/6 від 18.02.2021. Відповідно до технічного паспорту (інвентарна справа № 18/02/2021/6) на нежитлову будівлю, розташовану по [ADDRESS] , виготовленого 18.02.2021 ТОВ «Проектний дім», ЄРДПОУ 37395816, вбачається, що на замовлення [PERSON] проведено інвентаризацію об`єкта нерухомості нежитлової будівлі ході якої встановлено наступну характеристику: нежитлова будівля - 1991 року побудови, фундамент - цегляний, стіни - металеві, покрівля - металева, перекриття - металеве, підлога - плитка. Водночас з довідки № 18/2/2021/6 від 18.02.2021 ТОВ «Проектний дім» про показники об`єкту нерухомого майна вбачається, що відповідно до проведеної інвентаризації від 18.02.2021 об`єкт нерухомого майна має такі показники: нежитлова будівля літ. «А» - загальна площа 78,2 кв.м., інвентаризаційна вартість - не визначалась, а також зазначено, що будівля побудована до 05.08.1992 року, дому до категорії самочинного будівництва не належить. Також з довідки №18/2/2021/6 від 18.02.2021 ТОВ «Проектний дім» про адресу об`єкта нерухомого майна вбачається, що відповідно до проведеної інвентаризації від 18.02.2021 об`єкт нерухомого майна нежитлова будівля літ. «А» - загальна площа 78,2 кв.м., проінвентаризовано за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, підтвердженням того, що за вказаною адресою розміщена тимчасова споруда - торговий павільйон є дозвіл № [NUMBER] на розміщення павільйону, виданий 17.12.2001 року на підставі розпорядження Білоцерківського міськвиконкому № 884Р від 22.10.2001, наданий [PERSON] . Рішенням Білоцерківської міської ради від 26.09.2006 року №466 «Про дозвіл на будівництво підприємствам, організаціям і громадянам міста» внесено зміни в дозвільні документи по розміщенню павільйону по продажу продовольчих товарів по [ADDRESS] , з переоформленням дозволу з [PERSON] на [PERSON] . Управлінням містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради видано дозвіл № 01 від 12.01.2007 на розміщення малої архітектурної форми [PERSON] по [ADDRESS] павільйону по продажу побутової техніки та мобільних телефонів, площею забудови 26,04 кв.м. На замовлення [PERSON] виготовлено паспорт зовнішнього опорядження павільйону по продажу мобільних телефонів по [ADDRESS] . Окрім цього, підтвердженням розташування тимчасової споруди на земельній ділянці з кадастровим номером: 3210300000:07:004:007 є відповідні договори оренди землі, що укладалися Білоцерківською міською радою та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , які додані позивачем до позовної заяви. З вказаних договорів оренди вбачається, що між Білоцерківською міською радою та фізичною особою-підприємцем укладено договори оренди саме під розміщення павільйону по продаж побутової техніки та мобільних телефонів ( 07.12.2006 року, 21.03.2008 року ), в подальшому укладалися договори оренди землі під розміщення існуючого павільйону ( 27.07.2011 року), оскільки земельна ділянка комунальної власності розташована в районі житлового будинку та на ній не допускається будь-яке будівництво, додатком є кадастровий план земельної ділянки з позначенням МАФ. Отже, на земельній ділянці що передавалася у оренду, допускалося розміщення лише павільйону ( тимчасова споруда )для здійснення підприємницької діяльності. Підтвердженням цьому є Паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності щодо павільйону по продажу мобільних телефонів 26,04 кв.м, по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , реєстраційний № 01/07, виданий 10 травня 2012 року, який був дійсний до 26 вересня 2017 року. Проте, згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , 01.03.2021 за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 78,2 кв.м., літера «А». Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Так, частиною 4 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії. Отже, з викладеного вище вбачається, що державна реєстрація речових прав власності на тимчасові споруди юридично є неможливою. Фактично, станом на сьогоднішній день на земельній ділянці розташована тимчасова споруда, що підтверджується інформацією Білоцерківської міської ради та актом обстеження земельної ділянки №10/07 від 26.07.2023 року. З відповіді Білоцерківської міської ради № 2263/01-11 від 02.08.2023 вбачається, що дозвільні документи для оформлення права власності на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] не видавалися. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником нежитлової будівлі літ. «А», загальною площею 78,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою для державної реєстрації права приватної власності на нежитлову будівлю за [PERSON] стали технічний паспорт виданий 18.02.2021 ТОВ «Проектний дім»; довідка про показники об`єкту нерухомого майна №18/2/2021/6 від 18.02.2021, довідка про адресу об`єкта нерухомого майна №18/2/2021/6 від 18.02.2021. 20 березня 2014 року Білоцерківською міською радою прийнято рішення №1184-57-VI «Про скасування рішення міської ради від 27 вересня 2012 року №728-29-VI «Про затвердження Положення про реєстр адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів міста Біла Церква» та затвердження Положення про реєстр адрес у місті Біла Церква» (надалі - Положення). Згідно п. 1.7. даного Положення, розпорядником та адміністратором Реєстру адрес у місті Біла Церква від імені територіальної громади міста виступає Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради в особі Служби містобудівного кадастру Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради. Відповідно до інформації Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради № 882/01-07 від 04.07.2023, рішень про присвоєння адреси нежитловій будівлі літера «А», загальною площею 78,2 кв.м. по [ADDRESS] не приймалось, дозвільні документи на будівництво не надавались. Отже, на час вчинення реєстраційних дій у [PERSON] був відсутній офіційний документ, що підтверджував присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Крім того,\~ відсутні дозвільні документації на будівництво. Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради повідомило, що ні будівельний паспорт, ні архітектурно-планувальне завдання, ні містобудівні умови та обмеження під нежитлову будівлю літ.«А», загальною площею 78,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не видавались та рішень про початок будівельних робіт не приймалось. Згідно інформації КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» № БЦ/1 від 15.08.2023 інвентаризація нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] не проводилась. Позивач звертаючись до суду з вказаним вище позовом, зазначав, що реєстрація права власності за відповідачем на вищевказане нерухоме майно здійснена державним реєстратором, так дії останнього порушують не лише норми чинного законодавства щодо містобудівної діяльності, а й права та інтереси територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради, оскільки наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. «А», що знаходяться на земельній ділянці комунальної власності, порушує можливість територіальної громади як власника землі, вільно розпоряджатися своєю власністю, а також створює передумови до подальшого отримання відповідачем земельної ділянки у власність в обхід конкурсної процедури. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Відповідно до ст. 14 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Спірне майно є комунальною власністю територіальної громади міста, від імені якої правомочності власника виконує міська рада. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з пунктом 1 ч. 1 ст. 3 цього Закону загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ст. 18 Закону за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. За ч. 8 ст. 18 цього Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Пунктом 6 ч. 1 ст. 27 Закону встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката. З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно. За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення на якій правовій підставі особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 та у постанові від 17 січня 2024 року у справі №522/3999/23. Крім того, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таку позицію викладено у постановах Верховного Суду від03.04.2018 у справі №917/927/17, від 13.01.2020 у справі №910/24473/16, від 17.04.2019 у справі №916/641/18 та інших. Водночас заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові (пункти 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Як роз`яснено в постанові КЦС Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 367/4613/18-ц відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18 і у постанові ВСУ від 03 червня 2020 року у справі №363/4852/17. Судом враховано, що державна реєстрація нерухомого майна на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Вказаної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18. \~ Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено правовстановлюючі документи, що підтверджують набуття прав на нерухоме майно. \~\~\~\~\~\~ Згідно з п.41 Порядку визначено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подається вичерпний перелік документів, в тому числі документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. \~\~\~\~\~\~ Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалась в Єдиному реєстрі документів. \~\~\~\~\~\~ У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. \~\~\~\~\~\~ Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник у поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до п.42 Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. \~\~\~\~\~\~ Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна. \~\~\~\~\~\~ У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». \~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.31 Закону, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Крім того, відповідно п.5 Тимчасового порядку реалізації діяв експериментального проекту з присвоєння адрес будівництва та об`єкта нерухомого майна адреса об`єкта будівництва, об`єкта нерухомого майна, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 27 березня 2019 року №367 адреса об`єкта будівництва, об`єкта нерухомого майна не присвоюється тимчасовим спорудам, а також іншим об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна, перелік яких визначається Мінрегіоном. Відповідно до Переліку об`єктів будівництва та об`єктів нерухомого майна, яким не присвоюється адреса, затвердженого наказом Міністерства регіонального будівництва та житлово - комунального господарства України від 21 червня 2019 року №137, до таких об`єктів належать земельні ділянки, автомобільні дороги та вулиці, залізниці, злітно - посадкові смуги, мости, естакади, метро, тунелі, порти, канали, греблі та інші водні споруди, магістральні та місцеві трубопроводи, комунікації та лінії електропередач тощо. При цьому, Тимчасового порядок реалізації експериментального проекту з присвоєння адрес будівництва та об`єкта нерухомого майна затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 березня 2019 року №367, передбачає можливість присвоєння адрес об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна за єдиними процедурами та на безоплатній основі: під час отримання будівельного паспорта забудови земельної ділянки або містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки;після отримання документа, що надає право на виконання будівельних робіт; після прийняття об`єкта в експлуатацію. \~\~\~\~\~\~ Отже, документально не доведено належності спірного об`єкту нерухомого майна до об`єктів, передбачених Переліком №137 та наявність підстав для застосування Порядку №367. У той же час матеріалами справи доведено відсутність вищевказаних документів та підстав. Аналіз наведених положень закону дає обґрунтовані підстави стверджувати, що технічний паспорт на нерухоме майно не є документом, передбаченим ст. 27 Закону, а вказані реєстраційні дії державного реєстратора вчинені з грубим порушенням норм, що регулюють діяльність у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. А у відповідності до ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення,\~ тому державний реєстратор мала відмовити відповідачу у вчиненні реєстраційної дії. Стосовно порушення з боку державного реєстратора виконавчого комітету Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області Геращенка Володимиром Васильовичем вимог законодавства під час проведення реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна - нежитлову\~ будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] за відповідачем, свідчить і результати проведення камеральної перевірки, за результатами якої, вирішено тимчасово блокувати державному реєстратору виконавчого комітету Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області [PERSON] доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 2 ( два ) місяці. Відповідний акт складено 02.07.2024 року. Так, за змістом ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» законодавець встановлює наступні способи судового захисту порушених прав та інтересів особи у даній сфері: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи викладене, у розумінні статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ефективним способом судового захисту порушених прав та інтересів в даному випадку є судове рішення про скасування державної реєстрації прав за відповідачем, на нежитлову будівлю літ. "А", загальною площею 78,2 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 2304517532103. У справі, яка розглядається, позивач мотивує свій позов тим, що у відповідача не могло виникнути як право власності, так і право володіння як його складова, на спірне нерухоме майно, оскільки воно на земельній ділянці відсутнє. Натомість на земельні ділянці розташована лише тимчасова споруда, речові права на яку державній реєстрації не підлягають. Тобто право територіальної громади порушене саме внаслідок протиправної державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке на земельній ділянці відсутнє. Внесений до відповідних державних реєстрів запис впливає на обсяг прав територіальної громади при володінні та розпорядженні земельною ділянкою. У справі, позивач є володіючим власником земельної ділянки, який прагне усунути перешкоди у здійсненні правомочності самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном, що виникли через дії осіб, з якими він не перебував у зобов`язальних відносинах, а тому належним способом захисту є пред`явлення негаторного позову. Оспорювана державна реєстрація речового права відповідача на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці позивача, - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття відповідачем такого права, а відповідні записи в Реєстрі створюють для територіальної громади перешкоди у реалізації правомочностей власника земельної ділянки. Отже, суд дійшов висновку про те, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією речового права на нерухоме майно, розташоване (нібито розташоване) на цій земельній ділянці,\~ за відповідачем, з яким він не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації речового права, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення цього речового права відповідача, що усуває для позивача правову невизначеність та перешкоди у здійсненні ним правомочності розпоряджатись своїм нерухомим майном. Подібних за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18. Тому прокурор обрав належний та ефективний спосіб захисту порушеного права держави у спірних правовідносинах. Крім того, судом враховано приклад розгляду аналогічної справи стосовно належного та ефективного способу захисту, який обрав прокурор згідно з практикою Київського апеляційного суду у справі №357/14621/23. З урахуванням наведеного, суд не погоджується з доводами відповідача, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Зокрема, згідно з пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесених записів про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого\~ наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року №3502/5 (далі Порядок №3502/05), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12 грудня 2011 року №1429/20167№ № 3502/05, підставою для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили (див. Постанова Верховного Суду від 2 березня 2023 року у справі № 807/2915/14). Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 369/14294/17 (провадження № 61-1759св19)). Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.». Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Тому, з урахуванням наведеного, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам та підтверджені доказами того, що державну реєстрацію майнових прав за [PERSON] на нежитлову будівлю, здійснено як з порушенням реєстраційного законодавства, так і з порушенням вимог цивільного законодавства, оскільки право власності було фактично зареєстровано на неіснуючу будівлю зі статусом нерухомого об`єкта, яка у передбаченому чинним містобудівним законодавством відповідачем не проектувалась, не будувалась на підставі відповідних документів, що давали б право виконувати такі будівельні роботи, земельна ділянка для цієї мети її законним власником - Білоцерківською міською радою Київської області не виділялась, як і не виділялась під уже збудоване нерухоме майно, що належало б відповідачу на підставі отриманих раніше належних правовстановлюючих документів. Так, в матеріалах справи міститься заява про застосування строків позовної давності, отримана судом від відповідача 19.03.2024 року, в якій останній просив застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову, обгартовуючи тим, що позивач звернувся з позовом в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради до [PERSON] про скасування державної реєстрації прав власності н нерухоме майно, звертає увагу, що початок перебігу позовної давності починається з моменту завершення будівництва спірної нежитлової будівлі, а саме з 1991 року, так як позивач зобов`язаний був здійснювати контроль за будівництвом об`єктів нерухомого майна на належній йому землі. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В свою чергу, 16.04.2024 року за вх. № 21251 судом отримано від Білоцерківської окружної прокуратури заперечення на заяву про застосування строків давності, яке обґрунтоване наступним. Так, про порушення своїх прав Білоцерківська міська рада дізналась у 2023 році, в тому числі в ході обстеження земельної ділянки, що підтверджується актом обстеження від 26.07.2023 за № 10/07, звернувшись відразу з заявою про вчинення кримінального правопорушення до Білоцерківської окружної прокуратури, за результатами розгляду якої внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42023112030000309 від 26.07.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України та розпочато досудове розслідування. Оскільки про порушення своїх прав Білоцерківська міська рада дізналась 26.07.2023 року,\~ а з позовною заявою Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури звернувся до суду в січні 2024 року, суд вважає, що строк позовної давності не був пропущений, так як перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тому, заява відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, а такий строк відповідно застосуванню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України Про судовий збір). Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, що беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з розглядом справи і рішенням, а у випадках звільнення від сплати цих людей - це витрати держави, яку воно несе у зв`язку з рішенням конкретної справи. \~ Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.\~ Звертаючись до суду вищевказаними позовними вимогами позивач сплатив судовий збір в розмірі 2 684,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією № 3443 від 09.11.2023 року. Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору за подачу позову в розмірі 2 684,00 гривень, понесення яких документально підтверджено. На підставі викладеного та

Outcome: approved