Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду із позовом до Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, в якому [PERSON] просить визнати за нею право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що в [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті діда [PERSON] , який помер [INFO] , а [PERSON] просить визнати за нею право власності на частку у вказаному нерухомому майні в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивачі не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом через відсутність державної реєстрації вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. У судове засідання позивачі не з`явились, у позові вказали про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задовольнити. Відповідач Микулинецька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області у судове засідання не з`явилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та визнання позову. Приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Лазьо Вікторія Романівна у судове засідання не з`явилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши та оцінивши докази, встановив Житловий будинок в [ADDRESS] належить до робітничого двору, головою якого був [PERSON] , а його членом дружина [PERSON] . Зазначене підтверджується довідкою Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 14 серпня 2024 року № 197. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю (далі - КпШС України). Відповідно до статті 112 Цивільного кодексу Українського РСР (далі - ЦК Української РСР) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Статтями 22, 28, 29 КпШС України, чинного до 01 січня 2004 року, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений Інструкцією, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі, належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі, й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Виходячи зі змісту ст. 22 КпШС, яка діяла на момент виникнення права власності на житловий будинок та перебування померлих [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, діяла абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція могла бути спростована одним із подружжя. Один із подружжя може оспорювати поширення режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тобто, подружжю [PERSON] належало по частці у житловому будинку із господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . 25 червня 2001 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно дочці [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . На день смерті [PERSON] разом із нею проживали та були зареєстровані: чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] (довідка Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 22 серпня 2024 року № 205). Судом також з`ясовано, що 14 вересня 2012 року [PERSON] склав у користь [PERSON] заповіт на все його майно. [INFO] [PERSON] помер. Постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Лазьо В.Р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки за ним відсутня реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини 1 статі 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а згідно із пунктом 4 частини 2 статті 16 цього Кодексу одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. За змістом частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини 1 статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до приписів статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом,зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За змістом статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право наспадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному зних ізвизначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом майна померлої [PERSON] , а [PERSON] - спадкоємцем за заповітом майна померлого [PERSON] , оскільки прийняли спадщину у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону, речові правана нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки та споруди не залежить від державної реєстрації цього права. Відповідно до висновку про вартість об`єкту оцінки, складеного оцінювачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] вартість житлового будинку, будівель та споруд в [ADDRESS] складає 281400 грн. Відповідно до ст.1223,1268 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти її. Аналізуючи зазначені обставини, визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання за ними, за кожною, права власності на частку житлового будинку, господарських будівель та споруд слід задовольнити. Судові витрати позивчаі просять залишити за ними.

Outcome: approved