Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розподіл майна, набутого подружжям під час шлюбу, вказуючи, що 20 лютого 2015 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був укладений 15 квітня 2011 року. Позивач стверджує, що за час спільного проживання з 15 квітня 2011 року по 20 лютого 2015 року, набуте спільне майно, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру зареєстровано 08 січня 2013 року Реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області за номером 34485. Позивач стверджує, що підставою державної реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на [PERSON] був договір купівлі-продажу від 11 грудня 2012 року. Враховуючи те, що квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] було набуто під час шлюбу, а саме: 11 грудня 2012 року, вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , та визначити частку [PERSON] у вказаній квартирі у розмірі 1/2, визначити частку [PERSON] у вказаній квартирі у розмірі 1/2. 17 травня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідач стверджує, що дійсно, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано на неї та придбано квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2012 року. Проте, вважає, що ця квартира не є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки спірна квартира була придбана виключно за її власні кошти. Згідно п. 5.1. договору купівлі-продажу від 11.12.2012, вартість квартири складала 96 530 гривень та за умовами цього договору ці кошти були сплачені нею під час його укладення. Звертає увагу суду, що 10 лютого 2011 року між нею як покупцем та [PERSON] як продавцем до укладення договору купівлі-продажу було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Відповідач зазначає, що у лютому 2011 року вона передала [PERSON] половину суми вартості квартири, а саме 48 250 грн., а решта суми розбита на чотири рівні платежі, які виплачувались щоквартально у розмірі 12 070 грн. Відповідач звертає увагу суду, що 11 грудня 2012 року укладено остаточний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та на момент укладення цього договору повна вартість квартири 96 530 грн. була виплачена і передана [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності. Відповідач наголошує, що частина коштів в розмірі 58 300 грн. були запозичені у [PERSON] та віддавались частинами, починаючи з 17.09.2012 до 19.12.2012, що також підтверджується договором позики від 25.12.2012. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~При, цьому зазначає, що у зв`язку з неповерненням цих коштів, [PERSON] було подано позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. Відповідач звертає увагу суду, що рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 12.06.2015 року по справі № 463/1379/15-ц позов повністю задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 58 300 грн. та 583 грн судового збору. Відповідач стверджує, що на виконання вищевказаного рішення нею було повністю сплачено кошти [PERSON] , що підтверджується заявою про відсутність фінансових претензій, засвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Маслей І.Г. та зареєстровано в реєстрі 17.03.2018 року за № 228. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Враховуючи вищевикладене, що частина коштів 48 250 грн. [PERSON] було сплачено ще у лютому 2011 року при укладенні попереднього договору купівлі-продажу, тобто до укладення шлюбу з позивачем та решта коштів на придбання спірної квартири у розмірі 58 300 грн. були також особисто сплачені нею, оскільки були запозичені [PERSON] . \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Таким чином, вважає, що квартира, що знаходиться за адерсою: [ADDRESS] була придбана за особисті кошти [PERSON] , а тому є її особистою власністю. 31 травня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача, в якому просив поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] та визначити частку [PERSON] у вказаній квартирі в розмірі 50%. Позивач зазначає, що відповідач стверджує, що 10 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] та згідно якого відповідач оплатила 48 250 грн. Однак, відповідач на підтвердження укладення попереднього договору купівлі-продажу подала довідку, в якій зазначається що між [PERSON] та [PERSON] існував попередній договір купівлі-продажу. Позивач звертає увагу суду, що відповідачем було подано копію договору купівлі-продажу квартири від 11 грудня 2012 року, в якому не зазначено жодного посилання на попередні домовленості та згадується попередній договір купівлі-продажу. Позивач звертає увагу суду, що в п.5.1. договору купівлі-продажу квартири зазначено, що її вартість була визначена лише 10.12.2012 року на підставі висновку про вартість об`єкта оцінки, складеного СПД [PERSON] . В п.6 договору купівлі-продажу спірної квартири вказано, що грошові кошти в сумі 96 530 грн, були передані під час укладення договору купівлі-продажу квартири, тобто 11.12.2012. Крім, того в п.9.2. вищевказаного договору зазначено, що [PERSON] отримала згоду чоловіка [PERSON] на купівлю квартири за адресою: [ADDRESS] за кошти, що є їх сумісною власністю. Позивач звертає увагу суду, що про існування договору позики він дізнався лише після одержання відзиву на позовну заяву. Позивач наголошує, що згоду на укладення договору позики [PERSON] він не давав. Крім того, зазначає, що в договорі позики не згадано, що позику в сумі 58 300 грн. [PERSON] отримала для купівлі квартири. Позивач стверджує, що дійсно в рішенні Личаківського районного суду місті Львова від 12 червня 2015 року зазначається, що [PERSON] отримала позику в сумі 58 300 грн. від [PERSON] для купівлі та ремонту квартири, проте жодних доказів щодо використання отриманих коштів [PERSON] саме для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] справа не містить. Позивач стверджує, що кошти в сумі 58 300 грн. отримані [PERSON] від [PERSON] не були використані для купівлі квартири та як відповідач розпорядилася отриманими коштами йому не відомо. В свою чергу зазначає, що з моменту укладення шлюбу і до моменту купівлі спірної квартири він працював на ПАТ «Сітронікс Інформаційні технології України» та ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» та отримував заробітну плату в розмірі 6-7тисяч гривень, в той же час [PERSON] працювала в «Дорожній клінічній лікарні № 1 станції Київ» та отримувала заробітну плату в розмірі 1,5-2 тисячі гривень. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Позивач звертає увагу суду, що будівельні матеріали, сантехніку та інші предмети для здійснення ремонту він купляв, що підтверджується квитанціями. Таким чином, вважає, що квартира за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 06 червня 2018 року до суду надійшли заперечення від відповідача, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідач зазначає, що довідка [PERSON] від 22.03.2018 року про укладення з нею попереднього договору купівлі-продажу квартири від 10.02.2011, є належним доказом та потребує обов`язкового врахування судом при вирішенні цієї справи. Крім того, зазначає, що у відповідності до видаткової накладної № 31 від 19 березня 2012 року вбачається, що нею було придбано товару на загальну вартість 7 741 грн. та газовий котел. Також зазначає, що нею постійно сплачуються обов`язкові комунальні платежі, платежі на утримання будинку з 2012 року по теперішній час. Відповідач стверджує, що частину коштів в розмірі 48 250 грн. нею було сплачено ще у лютому 2011 року при укладенні попереднього договору купівлі-продажу, тобто до укладення шлюбу з позивачем, а решту коштів на придбання спірної квартири в розмірі 58 300 грн. були особисто сплачені нею, оскільки були запозичені у [PERSON] . Відповідач звертає увагу суду, що позивачем не надано жодних доказів щодо оплати ним своїх коштів на придбання спірної квартири. Відповідач наголошує, що позивачем надано фіскальні чеки на придбання якихось предметів на суму не більше 4 000 грн., натомість вартість квартири становила 96 530 грн., а тому не може розцінюватись як його вклад в придбанні цієї квартири. Таким чином, надані позивачем копії квитанцій не є належними та допустимими доказами, а тому не можуть бути прийняті судом при розгляді. 17 травня 2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій відповідач за первісним позовом просила відмовити в задоволенні позову щодо виділення в натурі частки квартири у праві спільної сумісної власності. Просила об`єднати в одне провадження та поновити строк для подання зустрічної позовної давності. Також просила визнати за нею право власності на частку автомобіля SKODA FABIA 2003 року, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрованого 15.08.2013 на ім`я [PERSON] в органах МВС України та стягнути грошову компенсацію вартості цього автомобіля в розмірі 46 820,76 грн. та стягнути судові витрати. Позивач за зустрічним позовом стверджує, що нею було отримано 20 лютого 2018 року первісний позов, а тому позовна даність має обраховуватись з 20.02.2018 року. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що [PERSON] жодним чином не повідомляється про наявність об`єкта спільної сумісної власності- автомобіля SKODA FABIA 2003 року, який зареєстрований 15.08.2013 року на ім`я позивача за первісним позовом в органах МВС України, який був придбаний у шлюбі з нею, а тому належить їм в рівних частинах. Позивач за зустрічним позовом стверджує, що середньоринкова вартість транспортного засобу - автомобіля SKODA FABIA 2003 року складає 93 641, 62 грн., а тому частки вказаного автомобіля у грошовому еквіваленті складає 46 820, 76 грн., яка має бути стягнута з позивача з відповідача за зустрічним позовом. 19 липня 2018 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву від позивача за первісним позовом, в якому просив застосувати строк позовної давності та відмовити у зустрічному позові, виходячи з наступного. Позивач за первісним позовом зазначає, що автомобіль SKODA FABIA був придбаний під час шлюбу, однак за його особисті кошти. Також зазначає, що відповідачем за первісним позовом не зазначено жодної об`єктивної обставини, яка б свідчила про пропуск строку позовної давності з поважної причини, а тому просить суд застосувати строк позовної давності. Позивач за первісним позовом наголошує, що використання розрахунку вартості автомобіля SKODA FABIA, реєстраційний номер [NUMBER] за Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів є неприпустимою, оскільки нею не враховано реальний знос. 15 серпня 2018 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом, в якому відповідач за зустрічним позовом просить визнати за нею частку автомобіля SKODA FABIA, 2003 року, зареєстрованого 15.08.2013 року на ім`я [PERSON] в органах ДАІ за номером [NUMBER] , яка була прийнята судом. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ 09 листопада 2018 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на частку автомобіля SKODA FABIA, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрованого 15.08.2013 року на ім`я [PERSON] в органах ДАІ за номером [NUMBER] . Інші пункти прохальної частини зустрічної позовної заяви залишити без змін. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2021 року суддею [PERSON] прийнято дану цивільну справу до свого провадження після повторного автоматичного розподілу у зв`язку із звільненням у відставку судді [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги про розподіл майна, набутого подружжям під час шлюбу просив задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечив. \~ \~ \~ \~Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог первісного позову, просив задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом та представника відповідача за первісним позовом, дослідивши письмові докази у справі, допитавши свідка, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Щодо позовної вимоги [PERSON] про поділ майна, набутого подружжям під час шлюбу. Сторони не оспорюють тієї обставини, що шлюб між ними було укладено 15 квітня 2011 року. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 20 лютого 2015 року, про що складено відповідний актовий запис №16 (т.1,а.с.10). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 103934491 від 16.11.2017 року, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира загальною площею 39, 4 кв.м, житлова площа 15,4 кв.м за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2012 року, посвідченого Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.С. за реєстровим № 3466. ( т.1, а.с.12-13). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. за реєстровим № 3466, [PERSON] (далі-продавець), від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. від 20.12.2010 року за реєстровим № 6256 діє [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] (далі- покупець), з другої сторони уклали цей договір про таке: за цим договором продавець передає (продає) в цілому належну йому на праві власності квартиру у власність покупця, а покупець приймає від продавця (купує) квартиру в цілому (далі- предмет договору) за [ADDRESS] , і оплачує її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором (т.1, ас. 32). Відповідно до п. 5 вищевказаного договору, за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 96 530 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок. Відповідно до п.5.1. вищевказаного договору, згідно висновку про вартість об`єкту оцінки, складеного СПД [PERSON] від 10 грудня 2012 року, вартість квартири складає 96 530 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок. Відповідно до п. 6 вищевказаного договору, під час укладення цього договору, але до його нотаріального посвідчення покупець сам на сам передав продавцеві, а продавець прийняв від покупця в рахунок оплати вартості квартири 96 530 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот тридцять) гривень. Підписання продавцем договору є свідченням його згоди на укладення договору саме за ціною визначеною вище та на інших, передбачених у ньому, умовах. Відповідно до п. 7 вищевказаного договору, право власності на квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 9.2. вищевказаного договору, згода чоловіка покупця [PERSON] на укладання цього правочину та купівлю квартири за кошти, що є їх спільною сумісною власністю, викладена у заяві, засвідченій приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. 11 грудня 2012 року за реєстровим № 3465. Також, судом встановлено, що 25 грудня 2012 року між [PERSON] (далі позикодавець) та [PERSON] (далі- позичальник) було укладено договір позики про наступне ( т.1, а.с. 35-36). В порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 58 300 (п`ятдесят вісім тисяч триста) гривень, що еквівалентно7 287 доларів США за курсом НБУ станом на день укладення цього договору, а позичальники зобов`язуються повернути позику у визначений цим договором строк. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Позика передавалася позикодавцем позичальнику безпосередньо до підписання сторонами цього боргу готівкою, а саме: 17.09.2012- 15200 грн.; 13.10.2012 3200, 00 грн.; 18.10.2012 3000 грн.; 21.10.2012 -2000 грн.; 19.11.2012 20000 грн.; 28.11.2012 7 800 грн.; 13.12.2012 3000 грн.; 16.12.2012 1100 грн.; 09.12.2012 3000 грн. Позика за цим договором є безпроцентною. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених цим Договором. Сторони домовилися, що позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцеві у термін до 01 грудня 2013 року. Крім того, судом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 12 червня 2015 року по справі № 463/1379/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 25.12.2012 року в розмірі 58 300 ( п`ятдесят вісім тисяч триста) гривень 00 копійок та судовий збір у розмірі 583 (п`ятсот вісімдесят три) гривні 00 копійок (т.1, а.с.29-30). Відповідно до заяви про відсутність фінансових претензій, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Маслей І.Г. за реєстровим № 228, [PERSON] даною заявою підтвердила факт повного розрахунку проведеного [PERSON] на виконання рішення Личаківського районного суду міста Львова від 12 червня 2015 року по справі № 463/1379/15-ц та відповідно до договору позики, укладеного 25.12.2012 року в розмірі 192 000 (сто дев`яносто дві тисячі) гривень 00 копійок, що еквівалентно 7 287 ( сім тисяч двісті вісімдесят сім) доларів США.З урахуванням викладеного, підтвердила відсутніть до [PERSON] будь-яких претензій матеріального характеру. Судом досліджено довідку від 22 березня 2018 року, яка видана на вимогу [PERSON] про те, що 10 лютого 2011 року було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , сторонами якого є [PERSON] та [PERSON] . У вищевказаній довідці зазначено, що у лютому 2011 року, відповідно до умов вищевказаного договору, [PERSON] передала [PERSON] половину суми вартості квартири, а саме 48 250 грн., а решта суми була розбита на чотири рівні платежі, які виплачувались щоквартального у розмірі 12 070 ( дванадцять тисяч сімдесят) гривень. Також, згідно вказаної довідки, 11.12.2012 укладено остаточний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , сторонами якого є [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). На момент укладання остаточного договору повна вартість квартири становила 96 530 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок згідно висновку про вартість об`єкту оцінки, складеного СПД [PERSON] від 10.12.2012 року, була виплачена і передана [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. від. 20.12.2010 за реєстровим 6256. Судом досліджено також копію трудової книжки [PERSON] та довідку від 25 лютого 2015 року, з яких вбачається, що останній працював в ПАТ «Сітронікс Інформаційні технології Україна». Відповідно до довідки № DHO-08.1.4/54 від 09.01.2024 року, виданої Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», з якої вбачається, що [PERSON] з 28.05.2012 року займав посаду молодшого менеджера з розробки та управління веб-проектами. Крім того, судом досліджено квитанції, товарні чеки, надані [PERSON] та [PERSON] та витяги із договорів, що укладені між [PERSON] та комунальними службами. Також судом досліджено, довідку №37 від 02 травня 2018 року, видану Київською клінічною лікарнею на залізничному транспорті № 1, з якої вбачається, що [PERSON] працювала на посаді лікаря-рентгенолога з 01 серпня 2006 року по час видачі довідки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що [PERSON] знає з 2015 року, у лютому-березні 2011 року вони разом із [PERSON] їздили в м. Ірпінь, оскільки удвох у одному будинку вирішили проінвестувати будівництво квартир. А тому із забудовником [PERSON] укладали попередні договори, свідок укладала попередній договір стосовно своєї квартири, а [PERSON] - стосовно своєї, та в цей день передавали частину грошових коштів за квартири. Свідок зазначила, що не знає, яку суму передавала [PERSON] , в той день, однак метраж квартир у них був приблизно однаковий і свідок передала тоді 15 тисяч доларів США за свою квартиру. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II). Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved