Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Кірси В.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1049229 від 21.05.2024, звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради, в якому з урахуванням уточнень просив: встановити факт постійного проживання [PERSON] , його дружини [PERSON] та сина [PERSON] станом на 24.10.2007 за адресою: [ADDRESS] ; визнати за позивачем право власності на спадкове майно, а саме: 11/100 часток житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , що належало та було зареєстровано за [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності від 02.03.1995, виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому м. Черкаси. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що батько, мати та брат позивача проживали в одному домоволодінні, в якому батькові належала частка у праві власності на таке домоволодіння в розмірі 11/100. У 2007 році батько помер і після його смерті спадщину фактично прийняли мати та брат позивача. У 2012 році померла мати і після її смерті спадщину фактично прийняв брат позивача. У 2023 році помер брат позивача і після його смерті позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку. Натомість спадкування майнових прав після смерті батька не оформлювалось належним чином матір`ю та братом позивача. До того ж, на теперішній час відсутня інформація і документи, які підтверджують належним чином спільне проживання матері та брата позивача разом з батьком на момент смерті останнього. Враховуючи відсутність документального підтвердження спадкування матір`ю та братом позивача належної батькові частки спірного домоволодіння, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо такої частки. За таких обставин позивач позбавлений можливості отримати документи про підтвердження набуття ним у спадщину майна після смерті брата, внаслідок чого він звернувся до суду з даним позовом. Від відповідача письмового відзиву проти позову не надходило. 05.06.2024 судом відкрито провадження у справі з визначенням порядку розгляду справи за правилами загального позовного провадження. За клопотанням представника позивача 17.07.2024 судом постановлено ухвалу, якою витребувано з Першої черкаської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] . 05.08.2024 на адресу суду надійшла копія спадкової справи після померлого [PERSON] 15.08.2024 на адресу суду надійшла копія спадкової справи після померлого [PERSON] 22.08.2024 судом направлено запит про надання відомостей про осіб, які були зареєстровані станом на 24.10.2007 та по теперішній час у житлі за адресою: [ADDRESS] . 22.08.2024 судом закрите підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. 02.09.2024 від департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради надійшла інформація про зареєстрованих станом на 24.10.2007 осіб у житлі за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Додатково пояснив, що після смерті батька позивача його частка фактично була успадкована його дружиною, яка є матір`ю позивача. Після смерті матері позивача спадщину фактично прийняв його брат, який був сином померлої. Натомість всі вони не оформлювали належним чином свої спадкові права, а на теперішній час позивач не може в позасудовому порядку довести механізм переходу майнових прав на належну батькові частку будинку до свого брата, внаслідок чого не може отримати свідоцтво про право власності на таку частку. Представники інших учасників справи до суду не з`явилися і про причини неявки не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання. Від представника Черкаської міської ради Прокопчук А.П., яка діє на підставі довіреності №3975-01-21 від 28.12.2023, на адресу суду надійшло клопотання, в якому вона просила розглядати справу без участі представника Черкаської міської ради та зазначила, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду та просить ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. За клопотанням представника позивача в судовому засіданні в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що проживали у спірному будинковолодінні тільки в квартирі [ADDRESS] , а тому їм достеменно відомо, що в період з 1978-1979 років і до моменту смерті [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] даного будинковолодіння разом зі своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] . Заслухавши пояснення представника позивача та свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Об`єктом спору є житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (далі спірний будинок). Згідно технічного паспорту станом на 18.11.2008 та відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно спірний будинок являє собою домоволодіння, яке складається з наступних об`єктів: житловий будинок з прибудовами А-І, а, а\1\, а\2\, а\3\ загальною площею 249,5кв.м, житлова площа 159,4кв.м; сарай Б; гаражі В, Г; огорожі 1, 2 /а.с. 15-18/. Предметом позовних вимог є частка у праві власності на спірний будинок в розмірі 11/100, яка належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 02.03.1995 /а.с. 13/. Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності про ринкову вартість об`єкту нерухомості від 31.05.2024, складеного оцінювачем ФОП [PERSON] , ринкова вартість 11/100 частки спірного будинку складає 498\~150 грн/ /а.с. 33/. [PERSON] та [PERSON] з 28.04.1959 перебували у зареєстрованому шлюбі, який не розривався у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом №00041841827 від 13.10.2023 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу /а.с. 9/. [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача та [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження таких осіб /а.с. 76/. Згідно свідоцтва №8844 від 02.03.1995 про право власності на житло [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належало право власності на 11/50 часток спірного будинку /а.с. 13/. Згідно свідоцтва №8848 від 02.03.1995 про право власності на житло [PERSON] належало право власності на 7/100 часток спірного будинку /а.с. 83/. [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] [INFO] , а [PERSON] [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про смерть /а.с. 6-7/. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №66 від 24.10.2007 місцем проживання померлого [PERSON] та місцем його смерті є квартира [ADDRESS] спірного будинку /а.с. 24/. Згідно відомостей будинкової книги у спірному будинку у квартирі [ADDRESS] було зареєстровано місце проживання [PERSON] з 20.11.1959 і до дня її смерті, а також [PERSON] з 28.09.1972 і до дня його смерті /а.с. 19-20/. Також зазначені відомості підтверджуються інформацією наявною у департаменті «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради. Відповідно до листа департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 30.08.2024 №12227/21262-01-21 у квартирі [ADDRESS] спірного будинку в період з 20.11.1959 по 10.11.2007 також було зареєстроване місце проживання фізичної особи - [PERSON] , [INFO] . Згідно відомостей Державної міграційної служби фізична особа [PERSON] , [INFO] , при отриманні паспорта громадянина України 02.08.2002 зазначив адресу місця проживання за адресою: [ADDRESS] /а.с. 21/. Згідно матеріалів спадкової справи №364/08, яка була заведена після смерті [PERSON] у Другій черкаській міській державній нотаріальній конторі 12.04.2008, син померлого [PERSON] подав заяву про відмову від спадщини, що залишилась після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] і на момент смерті постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Інші особи не подавали заяв про прийняття чи відмову у прийнятті спадщини після смерті [PERSON] /а.с. 148-152/. Згідно інформації, наявної у Спадковому реєстрі, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкові справи не заводились, а відтак жодна особа не подавала заяв про прийняття чи відмову від прийняття спадщини після її смерті /а.с. 65/. Натомість за період свого життя [PERSON] склала заповіт від 03.08.2004, яким заповідала все належне їй майно [PERSON] /а.с. 77/. 09.08.2023 позивач звернувся до Першої черкаської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого брата [PERSON] , внаслідок чого у Спадковому реєстрі було заведено спадкову справу №325/2023 /а.с. 69-122/. Матеріалами спадкової справи підтверджується відсутність зареєстрованих у Спадковому реєстрі заповітів [PERSON] , а також те, що інші особи з заявами про прийняття спадщини після його смерті у встановленому законом порядку до нотаріуса не звертались. 28.02.2024 нотаріус видав позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого до позивача перейшло в порядку спадкування право власності на 9/50 часток спірного будинку з відповідною частиною надвірних споруд. Оформлюючи відповідне свідоцтво нотаріус виходив з того, що до складу такого майна входить частка в розмірі 7/100, що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 02.03.1995, а також частка в розмірі 11/100, що належала померлому на підставі фактичного її прийняття у спадщину після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] і володіла відповідної часткою на підставі свідоцтва про право власності від 02.05.1995 /а.с. 109/. 27.03.2024 нотаріус видав позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] щодо банківських грошових вкладів, які були відкриті на ім`я померлого /а.с. 121/. 19.03.2024 нотаріус Першої черкаської державної нотаріальної контори виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спірного будинку, що залишилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Дана відмова обґрунтована тим, що факт реєстрації в одному житловому приміщенні [PERSON] на момент його смерті разом з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] не підтверджується документально належним чином. /а.с. 66/. За таких обставин, позивач вважає, що частка спірного будинку в розмірі 11/100, яка належала його померлому батькові [PERSON] , входить до складу спадщини померлого брата позивача, а тому він має право на набуття у власність такого майна в порядку спадкування після смерті брата, але його право не визнається, внаслідок чого він звернувся до суду з зазначеним позовом. Таким чином існує спір з приводу порядку реалізації права на спадкування за законом, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та іншими нормативно-правовими актами. Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК). Згідно з ч. 1, 3 ст.1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України від 11.12.2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, яка діяла на день відкриття спадщини) передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спірний будинок є домоволодінням, яке складається з п`яти відокремлених житлових квартир. Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на момент смерті [PERSON] право власності на спірний будинок було зареєстровано наступним чином з визначенням розміру частки у праві власності: [PERSON] 11/100; [PERSON] 11/100; [PERSON] 7/100; [PERSON] 17/100; [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 25/700 за кожним; [PERSON] 29/100 /а.с.14-15/. За фактичним користування належні померлим [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] частки припадали на квартиру [ADDRESS] у спірному будинку. Зазначений висновок підтверджується поясненнями свідків та обумовлюється аналізом змісту наявних в матеріалах справи письмових доказів: свідоцтво № [NUMBER] від 02.03.1995 про право власності на житло /а.с. 13/; рішення виконавчого комітету Придніпровської районної ради народних депутатів м. Черкаси від 27.04.1987 №160 про переоформлення особових рахунків найма житлових приміщень /а.с. 14/; технічний паспорт щодо квартири [ADDRESS] спірного будинку /а.с. 15-18/; будинкова книга /а.с. 19-20/; лист ЦПМУ ДМС від 26.02.2024 /а.с. 21/; розрахункові книжки про сплату комунальних послуг /а.с. 25-27/. Факт реєстрації та постійного проживання у квартирі [ADDRESS] спірного будинку матері та брата позивача підтверджується відомостями будинкової книги та інформацією про зареєстроване місце проживання таких осіб, яка наявна у департаменті «Центра надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради /а.с. 19-20, 78-79/. В той же час відомості про реєстрацію у квартирі [ADDRESS] спірного будинку батька позивача [PERSON] відсутні у будинковій книзі. Проте за наявними архівними відомостями (паперової картотеки) у департаменті «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради у квартирі [ADDRESS] спірного будинку в період з 20.11.1959 до 10.11.2007 було зареєстроване місце проживання Вов [PERSON] , [INFO] . Неможливість документально підтвердити факт проживання свого батька [PERSON] на момент його смерті у квартирі [ADDRESS] спірного будинку перешкоджає позивачу реалізувати право на набуття у власність в порядку спадкування після смерті брата на частку спірного будинку. Натомість суд звертає увагу, що за змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами та показаннями свідків. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини і громадянина, суд оцінює докази згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», оскільки «таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів» (справа «Бочаров проти України» рішення від 17 березня 2011 року, заява № 21037/05, §45; «Федорченко та Лозенко проти України», рішення від 20 вересня 2012 року, заява № 387/03, §53). Судом встановлено, що документи, які були предметом судового розгляду, були складені різними установами, в різний час і різними мовами (російською, українською). Натомість суд бере до уваги, що під впливом російської орфоепії та орфографії в українських документальних записах повних імен фізичних осіб трапляються випадки сплутування літер в основах слів. Відповідні розбіжності виникають внаслідок відхилення від орфографічних норм при міжмовних перетвореннях слів під впливом російської орфоепії, внаслідок чого ідентифікація таких орфографічно відмінних записів може ґрунтуватись на їх співвіднесенні з типовими девіаціями. Системний аналіз наявних у наданих суду для дослідження документах відомостей, що стосуються [PERSON] , який народився [INFO] і помер [INFO] , свідчить, що існує достатньо відомостей на підтвердження того факту, що така особа на момент її смерті постійно та фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , а розбіжності в написанні прізвища такої особи через букви в/л у документах, що видавались відповідними державними органами щодо обліку зареєстрованого місця проживання фізичних осіб, зумовлені помилковою транслітерацією написання її прізвища в російськомовному та україномовному варіантах (Волкодав Вовкодав). При цьому суд бере до уваги, що всі заслухані судом свідки, які є сусідами померлого, а відтак очевидцями обставин повсякденного життя [PERSON] , беззаперечно підтвердили спільне проживання померлого разом з дружиною та сином [PERSON] у квартирі [ADDRESS] спірного будинку. Таким чином суд приходить до висновку про об`єктивну доведеність факту спільного постійного проживання [PERSON] на момент його смерті разом зі своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] .. За матеріалами справи судом встановлено, що після смерті [PERSON] ніхто із спадкоємців не звертався з заявами про прийняття спадщини, а з заявою про відмову від прийняття спадщини до нотаріуса звернувся лише син померлого [PERSON] . Оскільки дружина померлого мати позивача, [PERSON] , не відмовлялась від спадщини після смерті свого чоловіка і на момент його смерті проживала разом з ним в одному житлі, то вона вважається такою, що фактично прийняла спадщину. Після смерті матері позивача фактично спадщину прийняв брат позивача, оскільки не відмовлявся від спадщини і фактично проживав разом з матір`ю на момент її смерті. За таких обставин після смерті брата позивача до складу спадщини входить і право власності на спірний будинок в розмірі частки 11/100, яка належала батькові позивача на підставі свідоцтва № [NUMBER] від 02.03.1995 про право власності. Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є позивач, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, а відтак набув і право власності в розмірі частки 11/100 спірного будинку, яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва № [NUMBER] від 02.03.1995 про право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Згідно ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що позивач відповідно до закону вчинив всіх необхідних заходів для належного прийняття у спадщину частину спірного будинку після смерті свого брата, проте не має можливості отримати відповідного свідоцтва та позбавлений можливості зареєструвати своє право, то суд приходить до висновку про те що його право не визнається, а отже може бути захищене судом шляхом визнання за ним права власності на відповідну частку в порядку спадкування після смерті [PERSON] .. При цьому, беручи до уваги, що позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті свого брата, а відповідне спадкове майно знаходиться на території територіальної громади м. Черкаси, то позов пред`явлений до належного відповідача. В той\~же час\~щодо вимоги\~про встановлення\~факту постійного\~проживання [PERSON] , його дружини [PERSON] та сина [PERSON] станом на 24.10.2007 за однією адресою, то суд зауважує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05.06.2018 у справі №338/180/17; від 11.09.2018 у справі №905/1926/16; від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц; від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц; від 06.04.2021 у справі № 925/642/19. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу, що справи про спадкування суд розглядає за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними (див., зокрема, постанова ВС від 14.04.2021 у справі №205/2102/19). Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Варто звернути увагу, що у справах позовного провадження факт проживання осіб разом із спадкодавцем на момент його смерті, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту проживання спадкодавця з померлими спадкоємцями, після смерті яких позивач набув право на спадкування спірного майна, у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Отже, особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права у такий спосіб як визнання за нею права власності, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про визнання права власності, якщо воно набуто в порядку спадкування. Позовні вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для позивача судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення ж у такій справі позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання спадкодавця з іншими особами, яка обґрунтовується виключно метою доведення законності підстав набуття позивачем права власності на спірне майно в порядку спадкування після таких осіб, по своїй суті не є окремим способом захисту. З огляду на викладене суд доходить висновку, що задоволення позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання спадкодавця з померлими спадкоємцями у справі позовного провадження, коли позивач заявляє вимогу про визнання за ним права власності на спірне майно в порядку спадкування після смерті таких спадкоємців, не відповідає критеріям ефективності, оскільки по своїй суті в даному випадку не є окремим способом захисту, який здатний забезпечити захист прав власника. Таким чином заявлена вимога про встановлення факту постійного проживання\~ [PERSON] , його дружини [PERSON] та сина [PERSON] станом на 24.10.2007 за однією адресою не підлягає задоволенню. За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, який підлягає сплаті за подання позову. Беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог, а також те, що причини, які обумовили необхідність звернення позивача до суду з даним позовом не зумовлені протиправною поведінкою відповідача по відношенню до позивача, то відповідно до принципу пропорційності та на підставі ч. 2, 3, 9 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача. Натомість, враховуючи що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то витрати зі спати судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial