Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

Позивач звернулася в суд з даним позовом та просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову. Свої вимоги мотивує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 07.12.1990 року по 24.11.2023р. На даний час вона є непрацездатною особою пенсійного віку, отримує пенсію в сумі 2520,00грн., інших джерел доходів не має, має ряд хронічних захворювань та потребує постійного лікування і прийому ліків, тому її матеріальне становище є несприятливим і вона потребує матеріальної допомоги. Її колишній чоловік матеріальної допомоги їй не надає, хоча відповідно до ст.ст. 75, 76 Сімейного кодексу України на нього покладено законом обов`язок по її утриманню, у зв`язку з її непрацездатністю. Більше того відповідач отримує стабільну пенсію в розмірі 12000,00грн., інших осіб на утриманні не має, а тому вважає, що має можливість надавати їй матеріальну допомогу. Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 01.03.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (виклику) сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в справі матеріалами. Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 07.12.1990 року, який розірвано згідно рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24.11.2023р. №454/3858/23. З наданих довідок КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м.Червонограда» Львівської області вбачається, що [PERSON] дійсно проходила лікування у медичному закладі. Судом також встановлено, що позивач на даний час не працює, отримує пенсію за віком в сумі 2520,00грн. Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначає, що потребує значних витрат на лікування, її колишній чоловік матеріальної допомоги на її утримання в добровільному порядку не надає. Статтею ст.76 Сімейного кодексу України передбачено право на утримання після розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п`ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років. Як слідує із змісту ст.77 Сімейного кодексу України , утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право колишньої дружини на утримання її чоловіком. За положеннями частини другої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно із частинами третьої, четвертою статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Однак матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] стала непрацездатною під час перебування у шлюбі з відповідачем чи протягом року після розірвання шлюбу (встановлено інвалідність, тяжке захворювання що за рекомендацією лікаря потребує щорічного лікування в стаціонарі тощо). Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17. Аналогічний висновок викладений ВС у справі щодо аліментів на утримання одного з подружжя справа (ВС/КЦС, № 161/16931/16-ц, 11.10.18) - аліменти на утримання одного з подружжя призначаються лише за наявності сукупності умов, в тому числі, - потреба в матеріальній допомозі і нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2024 рік визначено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність - 2361 гривня. Отже, позивач [PERSON] отримує пенсію за віком у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини четвертої статті 75 СК України та частини 2 статті 76 СК України. З урахуванням наведених обставин колегія суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed