Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , про визначення місця проживання дитини, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Луцької міської ради, Служба у справах дітей Підгайцівської сільської ради. Свій позов мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 09.10.2020 року. Від спільного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 23.02.2023 року, шлюб між сторонами було розірвано. Зазначає, що після припинення шлюбу з відповідачем, їх спільний син залишився проживати разом із нею в Україні, за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є громадянином Німеччини та проживає окремо, на даний момент - в Казахстані. Вказує, що їх спільний син не має зареєстрованого місця проживання, оскільки відповідач не надає згоду на реєстрацію, відтак позивач не має змоги укласти договір з сімейним лікарем та влаштувати сина до дошкільного закладу, що шкодить та суперечить інтересам дитини. Зазначає, що проживання сина разом із нею відповідає його інтересам. Крім того, зазначає, що має можливість забезпечити дитині належні умови для утримання та виховання. На підставі викладеного, просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із позивачем та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 04.04.2024 року, відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 03.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. До початку судового засідання представник позивача подала суду заяву, в якій просить справу слухати у відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача до початку судового засідання також подав заяву про слухання справи у відсутності відповідача та його представника. При винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Представники третіх осіб в судове засідання не з?явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності осіб, що не з`явилися по наявним матеріалам справи. У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі, однак, рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 23.02.2023 року, шлюб між ними було розірвано (а.с.20). Від даного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] , виданим відділом РАЦС міста Бамберг Федеративної Республіки Німеччина (а.с.12-14). Із матеріалів справи вбачається, що малолітній [PERSON] набув громадянство України (а.с.15). Відповідно до довідки № 4 від 06.03.2024 року, виданої ОСББ «Найбільше щастя», позивач та її неповнолітній син - [PERSON] , з 06.09.2023 року проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29). Судом встановлено, що відповідач є громадянином Німеччини, який на даний час проживає в Казахстані (а.с.16-17,27-28). Згідно відомостей з Державної митної служби України, відповідач виїхав з України 13.11.2021 року (а.с.23-25). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна,крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), виходячи з рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Отже, вищезазначені норми Декларації та Конвенції вказують та наявність виключних обставин для розлучення малолітньої дитини з матір?ю у разі коли батьки проживають окремо. Таким чином, виключних підстав, передбачених Конвенцією та ч.2 ст.161 СК України для розлучення малолітньої дитини із матір?ю [PERSON] суд не вбачає. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18 (провадження № 61-18612св19) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно наданого висновку Служби у справах дітей Підгайцівської сільської ради № 6 від 11.07.2024 року, вбачається, що батько малолітнього [PERSON] - [PERSON] участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. [PERSON] перебуває у декретній відпустці, в утриманні сина допомагають бабуся з дідусем - батьки [PERSON] , що дає змогу створити всі необхідні умови проживання та задовольнити потреби дитини. Службою у справах дітей 21.06.2024 року було проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , в ході якого встановлено, що за даною адресою проживає [PERSON] разом із сином [PERSON] . Умови проживання хороші, в дитини є кімната, облаштована належним чином, для повноцінного розвитку, навчання та гри; дитина забезпечена одягом, взуттям, засобами особистої гігієни, іграшками; стосунки в сім`ї дружні, довірливі. Матір гідно дбає про розвиток, виховання та утримання дитини. Служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю - [PERSON] (а.с.75-76). На думку суду проживання малолітньої дитини разом із матір?ю, буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки, дитина на даний час знаходиться в такому віці, коли материнська турбота їй більше потрібна, а спілкування саме з матір?ю сприятиме її повноцінному духовному формуванню. За таких обставин, суд вважає підставною вимогу позивача про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір?ю [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена правова позиція також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем було надано копію ордеру про надання правової допомоги від 07.03.2024 року (а.с. 8). Проте позивачем та її представником не надано належних доказів, що підтверджують сплату [PERSON] гонорару адвокату. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відсутність документального підтвердження про понесені позивачем витрати на правову допомогу є підставою для відмови у стягненні таких витрат з відповідача. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved