Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

15.07.2024 від Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області надійшла позовна заява до [PERSON] з вимогами: визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що гуртожиток, який розташований за адресою [ADDRESS] , належить на праві комунальної власності Слобожанській селищній територіальній громаді в особі Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області. У вказаному гуртожитку зареєстрована відповідач, однак фактично в гуртожитку за вказаною адресою не проживає та не проживала на протязі понад трьох років, відсутні будь- які відомості щодо існування домовленості між власником житла та відповідачем щодо збереження за нею права користування цим житловим приміщенням, а тому позивач вважає, що є підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 17.07.2024 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду на 01.08.2024. 01.08.2024 у зв`язку з першою неявкою відповідача відкладено судовий розгляд. 27.09.2024 належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися повторно. Представник позивача [PERSON] подав заяву, в якій просив проводити розгляд справи за відсутності представника позивача, на задоволенні позовних вимог наполягав, проти заочного розгляду не заперечував. Відповідач [PERSON] не повідомила про причини повторного нез`явлення в судове засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавала. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі №\~361/8331/18.) У цій справі суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, яка повідомлялася про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному ЦПК України, і від якої не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за її відсутності, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, проти чого представник позивача заперечень не зазначив. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування, а також докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі доказів, досліджених під час судового розгляду, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Спірним є\~право користування\~відповідача [PERSON] \~житловим приміщенням\~у гуртожитку\~по [ADDRESS] ,\~що належить\~на праві\~комунальної власності\~Слобожанській селищній\~територіальній громаді\~в особі\~Слобожанської селищної\~ради Чугуївського\~району Харківської\~області (код\~ЄДРПОУ 04397508),\~що підтверджується\~Інформацією з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~Реєстру прав\~власності на\~нерухоме майно,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів\~нерухомого майна\~щодо об`єкта\~нерухомого майна\~№\~368583967\~від 05.03.2024\~р.\~ (а. с. 4). З листа директора КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації, землевпорядкування, містобудування та архітектури" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області № 67/05/24 від 21.05.2024 вбачається, що згідно архівних матеріалів КП "Зміївське БТІЗМА" будівля гуртожитку за адресою; с. Лиман, вул. Перемоги, 3, станом на 31.12.2012 р., зареєстрована в цілому за Територіальною громадою села Лиман в особі Лиманської сільської ради (свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконкомом Лиманської сільської ради 09.02.2009 (рішення ІХ сесії ХХІV скликання Лиманської сільської ради від 30.09.2003 р.), зареєстроване КП "Зміївське БТІ" 15.07.2009, реєстраційний номер: 26377217). Первинна реєстрація будівлі проведена у 2001 році із визначенням 41 житлова кімната (а. с. 5). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 09.02.2009 виконкомом Лиманської сільської ради, житлова будівля (гуртожиток), розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві комунальної власності територіальній громаді села Лиман в особі Лиманської сільської ради, на підставі рішення ІХ сесії ХХІV скликання Лиманської сільської ради від 30.09.2003 р. (а. с. 6) Факт реєстрації відповідача [PERSON] у спірному житловому приміщенні гуртожитку підтверджується інформацією начальника відділу Центр надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 01-21/738 від 13.05.2024, довідкою старости Лиманського старостинського округу Слобожанської селищної ради, виданою на підставі даних погосподарського обліку Лиманського старостинського округу Слобожанської селищної ради (книга 06-01 за 2016-2023 р. р.) про зареєстрованих у житловому приміщенні (гуртожитку) осіб за адресою: [ADDRESS] (а. с. 7, 8). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 641/8007/17, провадження № 61-2577св19. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Зазначене відповідає правовим висновкам, які викладено у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 09 лютого 2021 року, справа № 201/489/17, провадження № 61-9724св19, від 06 вересня 2022 року, справа № 725/5243/19, провадження № 61-21052св21, від 28 вересня 2022 року, справа № 686/21929/19-ц, провадження № 61-6652св22, від 29 березня 2023 року, справа № 200/17337/17, провадження № 61-21102св21. Матеріали справи не містять, а позивач на порушення свого обов`язку, передбаченого статтею 81 ЦПК України, не надав належних доказів непроживання [PERSON] за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин. Сам факт непроживання відповідача у гуртожитку не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є її непроживання понад шість місяців у житловому приміщенні без поважних причин. Даних про наявність у відповідачки іншого житла або переїзд на інше постійне місце проживання матеріали справи не містять. У постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року по справі № 161/20415/19 зазначено висновок, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Частиною 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження позовних вимог в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку, а також не доведено свідому поведінку [PERSON] щодо умисного залишення житлового приміщення. За таких обставин, позовна заява Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed