Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просить встановити квартиру за адресою: [ADDRESS] , та квартири за адресою: [ADDRESS] об`єктами права спільної сумісної власності подружжя: Визнати її частку в спільній сумісній власності подружжя у розмірі 2/3. Розподілити в натурі спільне майно подружжя: -Виділити [PERSON] частку в спільній сумісній власності подружжя квартири за адресою: [ADDRESS] . -Визнати право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . -Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] розмір грошової компенсації за частку в спільній сумісній власності подружжя у розмірі 100000,00 грн. Визнати недійсним Свідоцтво про право власності власності на житло від 12.12.2006 року, видане КЕВ м. Одеса на ім`я [PERSON] та [PERSON] про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Визнати недійсним договір дарування від 02.04.2007 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської нотаріальної контори Мельник Л.В., зареєстрований в реєстрі за №2-987, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Вимоги обґрунтовує тим, що 2003 року в першому відділі реєстрації актів громадського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси був зареєстрований шлюб між позивачкою та відповідачем, про що зроблено актовий запис №119 в книзі реєстрації актів про одруження, що підтверджується копією свідоцтва про одруження. Сторони мають спільну дитину сина [PERSON] , який народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. 03.08.2007 року шлюб між сторонами було розірвано Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №335, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Після розпаду сім`ї син [PERSON] залишився проживати разом з позивачкою та знаходиться на її вихованні, утриманні та піклуванні. За час перебування у шлюбі сторонами набуто право власності на наступне нерухоме майно: -Квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 39,3 кв. м., житловою 18,78 кв. м., на підставі договору купівлі продажу від 08.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Т.Г., зареєстрованого в реєстрі за №4010. Право власності у встановленому законом порядку було зареєстровано в КП «Одеське МБТІ та РОН». Крім того, рішенням Військового місцевого суду Одеського гарнізону від 15.06.2005 року було зобов`язано КЕВ м. Одеси прийняти рішення і підготувати документи на виділення окремої чотирикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] на житлову комісію в/ч [NUMBER] для наступного її розподілу [PERSON] на склад сім`ї чотири особи. Зобов`язано житлову комісію в/ч [NUMBER] розподілити окрему чотирикімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] [PERSON] на склад сім`ї чотири особи: [PERSON] , [PERSON] чоловік, [PERSON] син відповідача від першого шлюбу, 1984 року народження, [PERSON] син, 2003 року народження. Оформленням права власності на виділену позивачці квартиру займався відповідач. Після розірвання шлюбу позивачці стало відомо, що відповідач, позбавив їх майна, та при оформлені права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , всупереч рішенню суду, оформив свідоцтво про право власності на вказану квартиру лише на своє ім`я та ім`я свого старшого сина [PERSON] , чим порушив її права та права сина [PERSON] . Квартира надавалася позивачці, як такій, що перебувала на квартирному обліку в житловій комісії в/ч [NUMBER] та мала право на поліпшення житлових умов в позачерговому порядку. 02.04.2007 року [PERSON] подарував свою частку квартири [PERSON] на підставі договору дарування від 02.04.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., зареєстрований в реєстрі за №2-987. Позивачка вважає, що оскільки Свідоцтво про право власності на житло від 12.12.2006 року про право власності [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] було видано [PERSON] та [PERSON] незаконно, всі наступні дії пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням вказаною квартирою, в тому числі і укладений договір дарування є незаконним та підлягає визнанню недійсним. 29 грудня 2005 року [PERSON] уклав з АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір №1181-08 ПОУ ІІ, яким взяв кредит в сумі 11000 доларів США строком до 29 грудня 2012 року під іпотечну заставу квартири за адресою: [ADDRESS] . 3 травня 2007 року позивачка уклала з ПАТ «Приватбанк» договір поруки на забезпечення зобов`язань відповідача за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Приватбанк» 2 травня 2007 року, на суму 20000 доларів США до 2 травня 2017 року. Позивачка вважає, що спільним майном подружжя є: -Квартира за адресою: [ADDRESS] вартістю приблизно 300000,00 грн. -Квартира за адресою: [ADDRESS] вартістю приблизно 300000,00 грн. Спірні квартири, які належать відповідачу не можуть бути розподілені в натурі без втрати їх цільового призначення. Зазначає, що для реалізації її права на 2/3 спільно набутого майна, при розподілі майна, слід виділити їй однокімнатну квартиру, чотирикімнатної квартири виділити відповідачу, стягнувши з відповідача грошову компенсацію вартості частки позивачки в квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] надав заперечення на позовну заяву, в яких просить в задоволені позовної заяви відмовити. Зазначив, що позивачка дала згоду (а саме розписку) про те, що просить і не заперечує провести приватизацію 4-х кімнатної квартири без неї. А також просить не включати до приватизації неповнолітнього сина [PERSON] . За відмову від права власності на 4-х кімнатну квартиру позивачки та сина [PERSON] він сплатив 35000,00 доларів США. За однокімнатну квартиру, яка куплена в період шлюбу, [PERSON] самостійно виплачував кредит. Ця квартира належить сину [PERSON] , в якій він проживає та зареєстрований. [PERSON] на законних підставах відповідно договору дарування від 02.04.2007 року набула у власність квартири за адресою: [ADDRESS] . Вона є добросовісним набувачем. [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 4659,42 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на момент постановлення рішення. Вимоги обґрунтовує тим, що в період знаходження у шлюбі з [PERSON] , для набуття у власність квартири за адресою: [ADDRESS] , ним в інтересах родини було укладено кредитний договір №1181-08 ПОУ П від 29.12.2005 року з АКІБ «Укрсіббанк» в особі відділення №1 Одеської філії. Відповідно до умов кредитного договору, [PERSON] , було отримано від АКІБ «Укрсіббанк» в особі відділення №1 Одеської філії грошові кошти у розмірі 11000 доларів США. Термін надання кредиту з 29.12.2005 року по 29.12.2012 року. Умови договору купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , були виконані у повному обсязі, після придбання квартири, сторони вселилися у вказану квартиру, проживали разом до моменту розірвання шлюбу. [PERSON] та її син [PERSON] зареєструвалися у вказаному житловому приміщенні за місцем проживання. 03.08.2007 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеса шлюб між сторонами було розірвано, актовий запис у книзі реєстрації за №335. Після розірвання шлюбу [PERSON] було сплачено за особисті кошти заборгованість за кредитним договором у розмірі 9318,83 доларів США, що підтверджується довідкою №52-2/35/171 від 26.12.2012 року, виданою начальником відділення №706 ОРУ АТ «УкрСиббанк». Оскільки кредитний договір №1181-08 ПОУ П від 29.12.2005 року був укладений в інтересах родини, то створив обов`язки, що до повернення кредитних коштів для відповідача, на сплату заборгованості за кредитним договором у рівних частках після розірвання шлюбу, а саме у розмірі 9318,83:2 = 4659,42 доларів США, які просить стягнути з [PERSON] [PERSON] подав до суду позовну заяву, в якій просить визнати недійсним Свідоцтво про право власності власності на житло на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , видане 12 грудня 2006 року Квартирно експлуатаційним відділом м. Одеси Хоменському М.Г. та [PERSON] . Визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] від 02.04.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., зареєстрований в реєстрі за №2-987. Вимоги обґрунтовує тим, що його сім`я у складі його матері [PERSON] , батька [PERSON] та старшого брата по батьку [PERSON] перебувала на квартирному обліку у в/ч [NUMBER] . У квітні 2003 року рішенням житлової комісії в/ч [NUMBER] за його матір`ю разом із членами її сім`ї було визнано право на поліпшення житлових умов в позачерговому порядку. Рішенням Військового місцевого суду Одеського гарнізону від 15.06.2005 року було ззадоволено позовні вимоги [PERSON] та зобов`язано КЕВ м. Одеси прийняти рішення і підготувати документи на виділення окремої чотирикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] на житлову комісію в/ч [NUMBER] для наступного її розподілу [PERSON] на склад сім`ї чотири особи. Зобов`язано житлову комісію в/ч [NUMBER] розподілити окрему чотирикімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] [PERSON] на склад сім`ї чотири особи. Житловою комісією в/ч [NUMBER] було повністю виконано вказане рішення суду та вищевказана квартира була передана їх сім`ї у власність. Позивачу стало відомо, що при проведенні приватизації виділеної квартири, його незаконно не було включено до числа осіб, які мають право на приватизацію вказаної квартири. Його було незаконно знято з реєстрації постійного місця проживання у квартирі за вказаною адресою. Скориставшись його віком (на час оформлення права власності на вказану квартиру йому було 3 роки) та неможливість захищати свої права та законні інтереси його було умисно позбавлено житла, право на яке йому гарантується Конституцією України. 12 грудня 2006 року Квартирно експлуатаційним відділом м. Одеси було видано Свідоцтво про право власності на житло на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] лише двох осіб: [PERSON] та [PERSON] 2 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частки квартири. Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №2-987. Вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки у [PERSON] не було права на відчуження частки квартири, так як його правовстановлюючі документи, а саме Свідоцтво про право власності було видано незаконно з грубим порушенням вимог законодавства та його прав. Оскільки на момент видачі оспорюваного Свідоцтва про право власності у 2006 році та на момент укладання оспорюваного правочину у 2007 році у позивача не було належної дієздатності, він не мав можливості звернутися до суду за захистом своїх прав. [PERSON] подав заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що при зняті з реєстраційного обліку [PERSON] права останнього порушені не були, оскільки така дія відбулася за згодою його матері. Сторони в судове засідання не з`явилися, про слухання справи сповіщені належним чином та своєчасно. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню, а зустрічну позовну заяву [PERSON] слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.03.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №119. [INFO] у шлюбі у сторін народився син [PERSON] Народження сина було у встановленому законом порядку зареєстровано Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 17.09.2003 року зроблено відповідний запис за №597, що підтверджується свідоцтвом про народження. 03.08.2007 року шлюб між сторонами було розірвано Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, про що в низі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №335, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі [PERSON] було придбане нерухоме майно: -Квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 39,3 кв. м., житловою 18,78 кв. м., на підставі договору купівлі продажу від 08.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Т.Г., зареєстрованого в реєстрі за №4010. Право власності у встановленому законом порядку було зареєстровано в КП «Одеське МБТІ та РОН». Для набуття у власність квартири за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] в інтересах родини було укладено кредитний договір №1181-08 ПОУ П від 29.12.2005 року з АКІБ «Укрсіббанк» в особі відділення №1 Одеської філії. Відповідно до умов кредитного договору, [PERSON] , було отримано від АКІБ «Укрсіббанк» в особі відділення №1 Одеської філії грошові кошти у розмірі 11000 доларів США. Термін надання кредиту з 29.12.2005 року по 29.12.2012 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] було сплачено за особисті кошти заборгованість за кредитним договором у розмірі 9318,83 доларів США, що підтверджується довідкою №52-2/35/171 від 26.12.2012 року, виданою начальником відділення №706 ОРУ АТ «УкрСиббанк». Рішенням Військового місцевого суду Одеського гарнізону від 15.06.2005 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] та зобов`язано КЕВ м. Одеси прийняти рішення і підготувати документи на виділення окремої чотирикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] на житлову комісію в/ч [NUMBER] для наступного її розподілу [PERSON] на склад сім`ї чотири особи. Зобов`язано житлову комісію в/ч [NUMBER] розподілити окрему чотирикімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] [PERSON] на склад сім`ї чотири особи. Житловою комісією в/ч [NUMBER] було повністю виконано вказане рішення суду. 12 грудня 2006 року Квартирно експлуатаційним відділом м. Одеси було видано Свідоцтво про право власності на житло на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] про право спільної часткової власності лише двох осіб: [PERSON] та [PERSON] [PERSON] було власноручно написано заяву до керівника органу приватизації КЕВ м. Одеси з проханням приватизувати квартиру [ADDRESS] без її участі та участі неповнолітнього сина [PERSON] , так як вони виписані з квартири за адресою [ADDRESS] , претензій по квартирі, яка приватизувалася, не має. 2 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частки квартири по [ADDRESS] . Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №2-987. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування). Відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», Приватизація здійснюється шляхом: Якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. (Частина друга пункту 1 статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3981-XII ( 3981-12 ) від 22.02.94). Враховуючи практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними ВСУ було зроблено наступні висновки: Необхідно проаналізувати використання терміна «недійсність» у цивільному законодавстві, оскільки у суддів та учасників процесу виникають певні труднощі в його розумінні. Зокрема, у ЦК цей термін застосовується до: визнання прав інтелектуальної власності недійсними\~(статті\~469,\~479,\~499);\~недійсності заборони\~відступлення права\~грошової вимоги\~(ст.\~1080);\~визнання недійсним\~свідоцтва проправо\~на спадщину (ст. 1301); недійсності права вимоги (статті 197, 519); недійсності зобов`язання (статті 198, 548, 565); недійсності акта (ст. 882); недійсності чека (ст. 1102) тощо. Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об`єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек). Також при розгляді спорів про недійсність правочинів судам потрібно розмежовувати недійсні та неукладені правочини, тобто такі, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення (наприклад, відсутня згода щодо всіх істотних умов, передбачених законодавством; не передано майно,\~якщо відповідно до законодавства для укладення правочину потрібно його передати;\~не затверджено правочин вищим органом господарського товариства, якщо це передбачено в законі чи статуті товариства; не здійснено державну реєстрацію правочину в разі, коли законом ця обставина визначена як момент його вчинення). При укладенні договору дарування було дотримано норми ст. 207-209, 717- 720 ЦК України; тому підстав для визнання даного договору недійсним немає, адже відсутні всі складові які зумовлюють недійсність правочину: дефект волі, дефект змісту правочину, дефект форми та суб`єктного складу. Позивач визнала факт того, що спірне майно, квартира за адресою: [ADDRESS] є не подільною та погодилась на отримання компенсації вартості частки. Відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник,\~який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до висновку № 7228 від 31.05.2016 р. судової будівельно- технічної експертизи за матеріалами справи № 1519/7861/11 вартість 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] складає 13 283, 5\~Доларів США, що відповідає 333 500 грн. на момент проведення експертного Дослідження. Відповідно до ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2016 року [PERSON] було внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області грошові кошти у розмірі 333500 грн. в рахунок вартості частини квартири за адресою: [ADDRESS] . 2 квітня 2007 року власність на 1/2 квартири за адресою: [ADDRESS] набула [PERSON] на підставі\~договору дарування\~від 02.04.2007\~року,\~посвідченого державним\~нотаріусом Сьомої\~Одеської державної\~нотаріальної контори\~Мельник Л.В.,\~зареєстрований в\~реєстрі за\~№ 2-987,\~є добросовісним\~набувачем у\~розумінні ст.\~328\~ЦК України,\~так як,\~право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів.\~Право власності\~вважається набутим\~правомірно,\~якщо інше\~прямо не\~випливає із\~закону або\~незаконність набуття\~права власності\~не встановлена\~судом.\~Відповідно до\~ст.\~330\~ЦК України,\~якщо майно\~відчужене особою,\~яка не\~мала на\~це права,\~добросовісний набувач\~набуває право\~власності на\~нього,\~якщо відповідно\~достатті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. В позовній заяві [PERSON] просить суд визнати недійсним договір дарування від 02.04.2007 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник JI.B., зареєстрований в реєстрі за № 2-987, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] \~ частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 5 ст.\~12\~ЦК України добросовісність набувача презюмується. Відповідно до п. 22, 25 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. [PERSON] було внесено грошові кошти на депозитний рахунок Малиновського районного суду м. Одеси та виконано вищевказані вимоги законодавства, тому в задоволені позову [PERSON] слід відмовити. Що стосується позовних вимог [PERSON] , то суд зазначає наступне. З 06.03.2006 року [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . 02.10.2006 року були зняті з реєстраційного обліку за особистою заявою [PERSON] . У заяві керівнику органу приватизації КЕО м. Одеси, [PERSON] особисто вказала, що просить проводити приватизацію спірної квартири без її участі та участі свого неповнолітнього сина [PERSON] . Відповідно до ст. 160 СК України та ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України на вибір адміністративно - територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати чи перебувати. Фізична особа, відповідно до ст. 3 вказаного Закону має право визначати як своє місце проживання, так і місце перебування. Оскільки дитина є не досить зрілою істотою для формування своєї думки щодо визначення місця свого проживання, право на визначення місця проживання та місця перебування дитини надано перш за все батькам дитини, незалежно від того, перебувають вони у шлюбі чи ні, проживають разом чи окремо. Дитина може бути зареєстрована у місці проживання одного з батьків за їх спільною, згодою. При зняті з реєстраційного обліку [PERSON] права останнього порушені не були, оскільки така дія відбулася за згодою його матері. Згідно до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-ХІІ від 19 червня 1992 року право на приватизацію квартири мають лише особи, які постійно проживають в квартирі. З дотримання вимог діючого законодавства на момент приватизації спірної квартири було видано свідоцтво про правої спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , а в подальшому здійснено договір дарування частини квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовної заяви [PERSON] . Що стосується вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] , суд зазначає наступне. В період знаходження у шлюбі для набуття у власність квартири за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] в інтересах родини було укладено кредитний договір №1181-08 ПОУ П від 29.12.2005 року з АКІБ «УкрСиббанк» в особі відділення №1 Одеської філії. Відповідно до умов кредитного договору, [PERSON] було отримано від АКІБ «УкрСиббанк» в особі відділення №1 Одеської філії грошові кошти у розмірі 11 000 доларів США. Термін надання кредиту з 29.12.2005 р. по 29.12.2012 р. Умови договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , нами були виконані у повному обсязі, після придбання квартири, позивач та відповідач вселилися у вказану квартиру, проживали разом до моменту розірвання шлюбу. Відповідач та її неповнолітній син [PERSON] зареєструвалися у вказаному житловому приміщенні за місцем проживання. 03.08.2007 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеса шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, актовий запис у книзі реєстрації щлюбу за №335. Після розірвання шлюбу [PERSON] було сплачено за особисті кошти заборгованість за кредитним договором у розмірі 9318,83 доларів США, що підтверджується довідкою №52-2/35/171 від 26.12.2012 року, виданою начальником відділення №706 ОРУ АТ «УкрСиббанк». А довідкою №52-235/170 від 28.12.2012 року було вказано про відсутність у [PERSON] отриманих та непогашених кредитів в АТ «УкрСиббанк». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». У постанові Верховного Суду Україні від 14 вересня 2016 року у справі № 6- 539цс16 зроблено висновок, що «до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя па час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договоре.! виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Частина четверта статті 65 СК Україні встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладемо другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Така правова позиція узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової падати цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 (провадження №61-6203сав19) та у справі № 638/20102/16-ц (провадження № 61-45365св18). З урахуванням вказаного спірна квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана під час подружнього життя [PERSON] та [PERSON] і за спільні кошти подружжя у вигляді коштів, взятих у кредит на ім`я [PERSON] , а тому у подружжя, виникло зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Враховуючи, що залишкова заборгованість по кредиту після розлучення, позивачем одноособово сплачена, але спільні зобов`язання сторін за кредитним договором після розлучення розподілені не були, тому наявні підстави для відшкодування [PERSON] на користь [PERSON] половини суми виконаного ним зобов`язання у розмірі 9 318,83 доларів США=4659,42 доларів США. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 8 ЦПК України). За\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно\~ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved