Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі договору дарування від 03 вересня 1992 року належала квартира [ADDRESS] . 23 квітня 2003 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого він продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Зазначив, що через деякий час йому стало відомо, що ухвалою Малиновського районного суду від 28 травня 1997 року по справі №2-429/2002 були забезпечені позовні вимоги шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . В результаті, на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2003 року, укладеного між ним та [PERSON] , відбулось неправомірне відчуження квартири [ADDRESS] . При житті [PERSON] оформила на ім`я [PERSON] , який є її онуком, заповіт, яким заповіла останньому квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] , померла. Стверджував, що оскільки вони з [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23 квітня 2003 року під час дії ухвали Малиновського районного суду від 28 травня 1997 року по справі №2-429/2002, яка на даний час є чинною, то договір купівлі-продажу квартири від 23 квітня 2003 року є недійсним. Посилаючись на\~порушення своїх\~прав,\~позивач просив\~суд визнати\~договір купівлі-продажу\~квартири [ADDRESS] від\~23\~квітня 2003\~року,\~недійсним;\~встановити порядок\~виконання рішення,\~зазначивши,\~що рішення\~суду після\~набрання законної\~сили,\~є підставою\~відповідним суб`єктам\~державної реєстрації\~прав,\~державним реєстраторам,\~в тому\~числі нотаріусам\~для внесення\~відомостей про\~скасування у\~Державному реєстрі\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~реєстру прав\~власності про\~скасування у\~Державному реєстрі\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~реєстру прав\~власності право\~власності за\~ [PERSON] \~на квартиру\~ [ADDRESS] та\~запису для\~поновлення у\~у Державному\~реєстрі речових\~прав на\~нерухоме майно\~та реєстру\~прав власності\~право власності\~на нерухоме\~майно за [PERSON] та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 20). Ухвалою суду від 14 травня 2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с. 43). Позивач та його представник, діючий на підставі довіреності від 11 червня 2024 року в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні позивач подав заяву про витребування доказів, яка протокольною ухвалою суду була повернути позивачу без розгляду (а.с. 47-48, 50). Відповідачта його представник, діючий на підставі ордеру від 10 травня 2024 року в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце слухання справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву про слухання справи за їх відсутності (а.с. 38, 39, 71). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності представника відповідача, який своєчасно і належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (ст. 44 ЦПК). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 03 вересня 1992 року належала квартира [ADDRESS] . 23 квітня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). 13\~травня 2003\~року право\~власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Одеському МБТІ (а.с. 5 звор.). З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2004 року [PERSON] оформила заповіт, яким заповіла своєму онуку [PERSON] на випадок своєї смерті квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] , померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2003 року. Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є її онук - [PERSON] , який прийняв спадщину шляхом звернення до приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Русских С.Б. з заявою про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом за заявою [PERSON] було заведено спадкову справу. Постановою приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу від 13 квітня 2023року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 1997 року на квартиру [ADDRESS] , накладено арешт. Встановлено, що зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 квітня 2023 року вбачається, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 1997 року на квартиру [ADDRESS] було накладено арешт, зареєстрований 10 листопада 2008 року за № 8169909 Першою одеською державною нотаріальною конторою. Власник об`єкту: [PERSON] (а.с. 6, 76). Тобто, на час укладення договору купівлі-продажу від 23 квітня 2003 року арешт, який був накладений на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 1997 року на квартиру [ADDRESS] не був зареєстрований в реєстрі. Зі змісту відповіді Малиновського районного суду міста Одеси від 09 травня 2024 року вбачається, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків та моральної шкоди, спричиненої власником джерела підвищеної небезпеки під №2-1628/1997 та передана судді Целуху А.П., для розгляду. В подальшому вищевказана цивільна справа перереєстрована за остаточним №2-429/2002. До архіву Малиновського районного суду м. Одеси цивільна справа №2-429/2002 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків та моральної шкоди, спричиненої власником джерела підвищеної небезпеки за актом прийому передачі цивільних справ за 2002 рік не передавалась, обліково статистичні картки на справу відсутні (а.с. 31-32). Судом встановлено, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебували матеріали заяви [PERSON] про відновлення втраченого провадження по справі №2-429/2002. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2019 року було часткове відновлено втрачене судове провадження в справі №2-429/2002 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків та моральної шкоди, спричиненої власником джерела підвищеної небезпеки в частині ухвали Малиновського районного суду м. Одеси про вжиття заходів забезпечення позову по справі та скасовані заходи забезпечення позову, накладені ухвалою суду від 07 квітня 1997 року у вигляді накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] , [INFO] , накладення арешту на все майно, належне [PERSON] , [INFO] , на автомобіль «М-412», д.н.з. [NUMBER] належний [PERSON] , [INFO] , а також скасовані заходи забезпечення позову накладені ухвалою суду від 25 травня 1997 року на будинок [ADDRESS] , належний [PERSON] , [INFO] (а.с. 33-34, 35). Ухвалою суду від 09 червня 2023 року заява [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову по цивільні й справі №2-429/2002 була повернена судом без розгляду (а.с. 36). Ухвалою суду від 28 вересня 2023 року заява [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову по цивільні й справі №2-429/2002 була повернена судом без розгляду з підстав того, що заявник не є стороною у справі та роз`яснено, що з метою зняття арешту з майна він має право звернутись до суду з відповідним позовом (а.с. 37). В процесі судового розгляду позивач наполягав на тому, що оскільки при укладенні між ним та [PERSON] договору купівлі-продажу від 23 квітня 2003 року, квартира [ADDRESS] перебувала під арештом, то відбулось неправомірне її відчуження, тому цей правочин є недійсним. При цьому, позивач не вказав, які ж його права (інтереси) були порушені, невизнані або оспорені відповідачем при укладенні 23 квітня 2003 року договору купівлі-продажу квартира [ADDRESS] і за захистом яких прав (інтересів) він звернувся до суду. Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частинами 1, 2 ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч.ч. 1 ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Отже, обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року встановлено, що до правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року застосовуються норми ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Частиною третьою статті 5 ЦК України встановлено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Верховний Суд\~в складі\~Об`єднаної\~палати Касаційного\~цивільного суду\~у постанові\~від 24\~травня 2021\~року в\~справі №\~671/22/19\~зазначив що: вимоги щодо змісту та форми правочинів визначаються законодавством, чинним на момент їх вчинення. Це саме положення стосується також підстав визнання правочинів недійсними. При розгляді справи про визнання правочину недійсним він оцінюється на предмет відповідності до вимог законодавства, чинного під час його укладення. Отже, на правочини вчинені до моменту набуття чинності ЦК України від 16 січня 2003 року, тобто до 01 січня 2004 року, поширюється законодавство, чинне на момент їх укладення, зокрема ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року (постанова Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19, постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року в справі № 205/1783/20, постанова Верховного Суду від 15 вересня 2023 року в справі № 203/4638/20); у статті 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. В ЦК УРСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (постанова Верховного Суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, постанова Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17); термін «нікчемність правочину», передбачений ЦК України 2003 року, до прийняття цього Кодексу у законодавстві не вживався. ЦК УРСР узагалі не передбачав поділу правочинів на нікчемні та оспорювані за характером їх недійсності. Однак відсутність нотаріальної форми правочину у випадках, коли вона є обов`язковою, призводила до наслідків, які є подібними до сучасного тлумачення поняття «нікчемність» (постанова Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19); Цивільний кодекс Української РСР не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили аж у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року. Єдиним механізмом підтвердження недійсності угоди, що існував до появи вказаного інституту, було визнання такої недійсності за рішенням суду (п.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17); підстава недійсності правочину має існувати в момент вчинення правочину (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2020 року в справі № 522/25151/14-ц); в чинному ЦК України 2003 року передбачено поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України 2003 року закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 473/1878/19). Оспорюваний правочин визнається недійсним на підставі рішення суду за позовом сторони чи заінтересованої особи. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (п.п. 53-54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, пункти 69-70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019року у справі № 916/3156/17, постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц). Таким чином, об`єднана\~палата зауважувала,\~що: за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19). Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення; в ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору. Правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року. На рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. Отже, оскільки оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу квартири було вчинено у 2003 році, то спір про визнання його недійсним з підстав того, що на момент укладення договору, квартира була під арештом, має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його вчинення, тобто ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент вчинення договору від 20 березня 2003 року). Відповідно до ст.ст. 48, 59 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті а бо майнові права неповнолітніх дітей. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Купівля-продаж житла є договірним зобов`язанням і регулюється правилами цивільного законодавства. Згідно ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР 1963 року право власності/право оперативного управління/ у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. \~ \~ \~ \~ Статтею 227 УРСР встановлено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 47 УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що 23 квітня 2003 року між позивачем та [PERSON] було укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого він продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , при цьому відповідач отримав грошові кошти від останній та передав їй зазначену квартиру. Тобто, всі умови сторонами договору були виконані. З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу від 23 квітня 2003 року, укладений між позивачем та [PERSON] в судовому порядку не оскаржувався, при його вчиненні сторони діяли відповідно до вимог діючого законодавства, їх волевиявлення було вільним. Згідно ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пунктом 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а також доказів того, що при укладенні договору купівлі-продажу від 23 квітня 2003 року були порушенні його права. З матеріалів справи вбачається, що відповідач, після смерті [PERSON] , прийняв спадщину, шляхом звернення в установлений законом строк до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до положень статей 1216-1218 ЦК спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Здійснення права на спадкування визначено главою 87 ЦК. Так за змістом ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Оскільки після смерті [PERSON] спадщину прийняли [PERSON] , то в силу ст. 1268 ЦК України у нього виникло право володіння та користування спадковим майном. Відповідно до правової позиції у справі за №6-164 цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року). Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Статтею 387\~ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388\~цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача. Правила частини першої статті 388\~ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частина третя цієї ж статті передбачає самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 визначив, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин». У постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 130/2573/16-ц, вказано, що «право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Тобто, власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. З урахуванням наведеного, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля від 24 жовтня 2015 року, який було вчинено після недійсного правочину - договору доручення від 24 жовтня 2015 року № 9/10, не ґрунтується на вимогах закону. Крім того, вважаючи, що порушене право позивача може бути відновлене шляхом визнання за нею права власності на спірний автомобіль, суд першої інстанції не врахував, що повторне визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль законом не передбачено». Отже, суди повинні розмежовувати, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (п.п. 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16). Суд вважає, що при укладенні договору купівлі-продажу від 23 квітня 2003 року, [PERSON] , а також її правонаступник, відполвідач у справі, є добросовісними набувачами спірної квартири, оскільки за вказаних обставин померла не знала і не могла знати про придбання майна від особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому, суд вважає, що на момент укладення договору купівліпродажу від 23 квітня 2003 року у позивача не було перешкод для відчуження свого майна. Недобросовісність набувача [PERSON] не розглядалася і не доказана. У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Предметом регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Пунктом 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц визначено, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». У постанові Верховного Суду у від 15 березня 2023 року в справі № 725/1824/20 зроблено висновок, що: «конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Відповідно до ст. 256\~ЦК України\~ позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. Частинами 3,4\~ст.\~ 267\~ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним\~правилом ч.1\~ст.\~ 261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом статей 256, 261\~ЦК України\~ позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст. 15, 16, 20 ЦК України ), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз ст.\~261\~ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38\~ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Суд вважає, що наведені позивачем обставини про поважність причин пропуску строку позовної давності є необґрунтованими. Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-1047цс17 зазначив, що до позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388\~ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки.При цьому за вимогами статті 261\~цього Кодексу початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За таких обставин, суд вважає, що позивач не довів в процесі судового розгляду порушення своїх прав при укладення 23 квітня 2003 року договору купівлі-продажу уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст.\~ст.\~76,\~77\~ЦПК України доказами є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1211,20 грн., які сплачені позивачем у повному обсязі при зверненні до суду (а.с. 18).

Outcome: dismissed