Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

13 березня 2024 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку житлового будинку під номером [ADDRESS] частину земельної ділянки площею 0,0208 на [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 31 липня 1991 року по 08 грудня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти було набуто у спільну сумісну власність житловий будинок та земельну ділянку в [ADDRESS] та 7а відповідно. Після розірвання шлюбу позивач продовжив проживати у спільному будинку по грудень 2023 року. В другій половину 2023 року сторони вирішили продати будинок, але відповідачка без пояснення причини згодом передумала продавати будинок та в березні 2024 року повідомила, що планує змінити замки до вхідних дверей у будинок та не впускає позивача до будинку. Частки дружини та чоловіка є рівними в спільній сумісній власності подружжя, тому позивач звернувся до суду із позовом про поділ спільного майна порівну, тобто по 1/2 частці. Судом було ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, але відповідачка подала заперечення щодо такого розгляду та судом 08 квітня 2024 року ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 15 квітня 2024 року відповідачка подала зустрічний позов та просила постановити рішення, яким припинити право позивача [PERSON] на частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме: 1/2 частку земельної ділянки та 1/2 частки житлового будинку в [ADDRESS] та 7а відповідно. Свої позовні вимоги відповідачка [PERSON] обґрунтовує тим, що технічні характеристики будинку та земельної ділянки не дозволяють провести реальний їх розподіл із облаштуванням двох окремих квартир та визначенням меж двох окремих земельних ділянок, тому у задоволенні первісного позову [PERSON] просить відмовити. Також відповідачка визнає, що будинок та земельна ділянка набуті сторонами під час шлюбу. Зазначає, що після розірвання шлюбу саме вона залишилась проживати в будинку, а позивач [PERSON] тривалий період виїхав за межі України до Італійської Республіки, а пізніше до Словаччини. За наявною в неї інформацією [PERSON] постійне місце проживання в Республіці Польща. Також позивач має вільний доступ до будинку, він неодноразово приходив туди та одного разу змінив замки у гаражному приміщенні, та відповідачка не могла користуватись автомобілем. На даний час [PERSON] в будинку не проживає, відповідачка бажає одноособово здійснювати право власності на належний їй будинок та земельну ділянку. Також відповідачка пропонувала позивачу [PERSON] грошову компенсацію за будинок та земельну ділянку, на що він не погодився, тому вона змушена звернутись із позовом до суду. 29 квітня 2024 року позивач [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву в якому зазначив, що він не дає згоду на отримання грошової компенсації від [PERSON] замість свої частки в нерухомому майні, яке є предметом позову, ос5кільки збирається проживати в будинку та користуватись земельною ділянкою. Згідно вимог чинного законодавства присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Судом об`єднано в одне провадження позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] 28 травня 2024 року відповідачка [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог в частині визначення розміру грошової компенсації, яку вона згодна виплатити позивачу [PERSON] за його частку в спільному сумісному майні подружжя, а саме 880 915 грн. 50 коп., за половину будинку та земельної ділянки. Відповідачка [PERSON] подавала клопотання про з`ясування думки [PERSON] щодо отримання ним грошової компенсації в розмірі 880 915 грн. 50 коп. та визнання його явки в судове засідання обов`язковою, але судом відмовлено у задоволенні таких клопотань, оскільки позивач [PERSON] просив розгляд справи проводити без його участі, у відзиві на зустрічну позовну заяву чітко зазначив, що не погоджується на грошову компенсацію та хоче проживати у будинку та користуватись земельною ділянкою. Отже, позивач чітко визначив свою позицію щодо вимог відповідачки, підстав для визнання його явки обов`язковою в судове засідання немає. Позивач [PERSON] в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, йому надсилались повістки на вказану ним адресу, а також він повідомлявся по номеру телефону, який він зазначив у позовній заяві. Також позивач подавав клопотання, висловлював свою думку у відзиві, в клопотанні про закриття провадження у справі. Представник відповідачки в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнав, вимоги зустрічного позову підтримав з підстав наведених в ньому, наполягав на визнанні явки позивача обов`язковою та на отриманні ним грошової компенсації за половину спільного майна. Заслухавши пояснення представника відповідачки, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1991 року по 08 грудня 2018 року, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с.10). Сторони визнають, що під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано наступне майно: житловий будинок [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 607720726101, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 31.03.2015 року (а.с.11-12); земельна ділянка площею 0,0208 га., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 2610100000:08:003:0140, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 607753226101, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 31.03.2015 року (а.с.13-14). Покупцем вказаного нерухомого майна була відповідачка, але позивач надавав свою письмову згоду на укладення договорів, що підтверджується копією заяви від 31.03.2015 року (а.с.15). В заяві зазначено, що відповідачка [PERSON] купує майно за спільні сімейні кошти. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим з подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя, такий висновок зроблено Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду в постанові від 03.06.2024 № 712/3590/22 (61-14297сво23). Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником будинку та земельної ділянки станом на день звернення з позовом до суду є відповідачка [PERSON] (а.с.17-18). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 64 СК України, договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Статтею 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Договір про порядок користування житловим будинком, квартирою, іншою будівлею чи спорудою, земельною ділянкою, якщо він нотаріально посвідчений, зобов`язує правонаступника дружини та чоловіка. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони не поділили між собою добровільно будинок та земельну ділянку, не встановили порядок користування спільним майном, позивач звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, без виділу своєї частки в натурі. Відповідачка не заперечує, що позивачу належить 1/2 частка будинку та земельної ділянки, але вказує, що спільне володіння, користування будинком та земельною ділянкою є неможливим, з її точки зору а тому вона заявила зустрічні вимоги про припинення права позивача на частку у спільному сумісному майні подружжя з одночасним присудженням позивачу [PERSON] грошової компенсації в сумі 880 915 грн. 50 коп. Таку суму грошової компенсації відповідачкою визначено на підставі звіту з незалежної оцінки майна у вигляді індивідуального житлового будинку, згідно якого вартість будинку складає 1 750 133 грн., а половина відповідно 875 066 грн. 50 коп. та на підставі звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки, згідно якого вартість земельної ділянки складає 11 698 грн., а половина відповідно 5 849 грн.(а.с.85-101). Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сторони не домовились про поділ майна,тому позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним частки у майні, а не про її виділ в натурі. Представник відповідачки стверджує, що будинок та земельну ділянку неможливо поділити між сторонами, але доказів на підтвердження таких своїх суджень суду не надав, та й на жданий час позивачем та відповідачкою не ставиться питання про поділ майна в натурі. На даний час в даному провадженні вирішується питання поділ спільної сумісної власності та визначення часток кожного із подружжя. Щодо питання присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, то вказана норма чітко вказує, що присудження частки є можливим лише за згодою іншого з подружжя, іншого співвласника. Позивач [PERSON] чітко висловив свою позицію, що він на таку компенсацію не погоджується, а відповідачка [PERSON] не заявляла вимоги про стягнення з [PERSON] на свою користь грошової компенсації за свою частку у праві спільної сумісної власності. У разі коли один із подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речу не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні, так зазначено Верховним Судом у постанові КЦС ВС від 14.02.2024 № 752/18272/18 (61-13536св23). Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідачка [PERSON] заявила вимогу про позбавлення позивача [PERSON] його частки, але така вимога є необґрунтованою, оскільки частка позивача [PERSON] в спільній сумісній власності не є незначною, вона така сама як частка відповідачки, тобто половина; будинок та земельна ділянка не є неподільними, доказів такого суду не надано, таке питання не з`ясовувалось під час розгляду справи, оскільки питання про виділ частки в натурі не ставилось жодною із сторін; відповідачка також вказує, що спільне володіння і користування будинком та земельною ділянкою не можливе, але нею не наведено та не надано доказів на підтвердження таких слів; припинення права власності на частку у спільному сумісному майні завдасть шкоди інтересам іншого співвласника [PERSON] , оскільки їх частки є рівними, таке майно придбано під час шлюбу, позивач має намір проживати у будинку. Якщо позивачка не має бажання володіти з позивачем одним будинком та земельною ділянкою, спільне користування є неможливим, то вона вправі, після визначення часток та визнання права власності на 1/2 частку продати свою частку [PERSON] чи будь якому іншому, якщо він не захоче її викупити. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з заявлених позовних вимог, пояснень представника відповідача, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а вимоги зустрічного позову ні, та у їх задоволенні слід відмовити, оскільки немає умов та підстав для позбавлення позивача його частки у спільному сумісному майні. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено, то сплачений ним судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідачки. В задоволенні зустрічних вимог відмовлено, тому немає підстав для їх стягнення з позивача. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 57, 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved