Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до\~суду з\~позовною заявою\~до [PERSON] , [PERSON] та просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними договір купівлі-продажу від 15.02.2023, на підставі якого у ТСЦ №5142 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області відчужений (перереєстрований) транспортний засіб УВН 810082, 2015 року випуску [PERSON] та договір купівлі-продажу транспортного засобу RENAULT MAGNUM, 1999 року випуску, об`єм двигуна 12000 куб. см, від 16.02.2023, на підставі якого у ТСЦ №5149 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області відчужений (перереєстрований) [PERSON] , при цьому позивачка посилається на те, що вона є спадкоємцем після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Під час оформлення спадщини [PERSON] дізналась про відчуження спадкового майна, а саме вказаних вище транспортних засобів особою, яка за довіреністю діяла від імені батько. Оскільки представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видавала довіреність, позивачка вважає оспорюванні договори недійсними та вимушена звернутись до суду з даним позовом. [PERSON] до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. [PERSON] , [PERSON] до судового засідання не з`явились, повідомлялись, про причини неявки суд не сповістили. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 15.02.2023, між суб`єктом господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, та перебуває на обліку в ГСЦ МВС за реєстраційним №7268 від 16.02.2021 ТОВ «С.П.К.М.» який є комісіонером та діє у відповідності до п.8 Постанови КМУ №1388 від 07.09.1988 та на підставі укладеного з власником транспортного засобу Договору комісії №7268/23/1/005058 від 14.02.2023 в особі [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу №7268/23/1/005058 транспортного засобу УВН 810082, 2015 року випуску, н/з [NUMBER] . 15.02.2023 між суб`єктом господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, та перебуває на обліку в ГСЦ МВС за реєстраційним №7268 від 16.02.2021 ТОВ «С.П.К.М.» який є комісіонером та діє у відповідності до п.8 Постанови КМУ №1388 від 07.09.1988 та на підставі укладеного з власником транспортного засобу Договору комісії №7268/23/1/005060 від 14.02.2023 в особі [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу №7268/23/1/005060 транспортного засобу RENAULT MAGNUM, 1999 року випуску, н/з [NUMBER] . Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь-якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Згідно ч.5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття /зміни/ встановлення/припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадкову реєстрі вбачається, що 13.02.2023 Приморською державною нотаріальною конторою у м.Одесі заведена спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому [PERSON] не надано будь-яких належних та допустимих доказів звернення до нотаріальної контори із заявою про отримання спадщини після смерті батько, тобто доказів того, що вона є спадкоємцем та належним позивачем по справі. Відповідних клопотань щодо витребування спадкової справи позивачем не заявлялось. Окрім того, доводи позивачки відносно того, що договори купівлі-продажу від 15.02.2023, вчинялись особою, яка діяла за довіреністю від імені батька - [PERSON] , спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що оспорюванні договори купівлі-продажу транспортних засобів вчинялись ТОВ «С.П.К.М.» на підставі укладених з власником транспортного засобу Договорів комісії, які позивачкою не оспорюються. Згідно з ст. 12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~ст.81\~ЦПК України.\~Доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Крім того,\~згідно ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При таких обставинах суд вважає, позовні вимоги [PERSON] не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed