Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

До Соснівського районного суду м. Черкаси звернулася [PERSON] (далі позивач) з позовом до Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради (далі відповідач) про визнання наймачем житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26.10.2009 чоловіку позивача [PERSON] була надана кімната [ADDRESS] . [PERSON] був зареєстрований у вказаній квартирі. 18 червня 2011 року між [PERSON] та позивачем було укладено шлюб. Від шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сім`я разом проживала за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з метою зміни договору найму, однак, в досудовому порядку врегулювати зміну договору найму не виявилося можливим, тому [PERSON] вимушена звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.07.2024 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідач відзив на позовну заяву до суду не надав. Ухвалою суду від 14.08.2024 закрито підготовче засідання у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні, призначеному на 14 год 15 хв 02.10.2024, представник позивача на задоволенні позову наполягав з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача, у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. Відповідно до Ордеру на жилу площу в гуртожитку для малосімейних №371/97,99 від 26.10.2009, виданого житлово-побутовою фірмою «Обрій-1» корпорації «Укрбуд», оригінал якого оглянуто безпосередньо судом у судовому засіданні 02.10.2024, [PERSON] має право на зайняття жилої площі в гуртожитку по [ADDRESS] . Згідно з свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 18.06.2011 виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції за актовим записом №134, [PERSON] та [PERSON] 18.06.2011 уклали шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] . Від шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 20.11.2015 видане Виконавчим комітетом Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 16.05.2018 видане Виконавчим комітетом Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області. Відповідно до довідки №83 від 14.06.2017 виданої [PERSON] Черкаською державною житлово-побутовою фірмою «Обрій-1», [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] та особистий рахунок відкрито на його ім`я. Склад сім`ї: [PERSON] , [INFO] наймач; [PERSON] , [INFO] дружина; [PERSON] , [INFO] син. Згідно з свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 12.01.2023 виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за актовим записом №124, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до витягу №72427697 від 11.05.2023 у Спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу №70634623 після смерті [PERSON] . Позивач неодноразово зверталася до Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради з метою зміни договору найму кімнати №97 в гуртожитку по [ADDRESS] , що підтверджується наданими відповідями №472-2/09 від 25.01.2024, №2609-2/09 від 02.04.2024, №К-5143-2/09 від 19.06.2024. Однак, у досудовому порядку змінити договір найму кімнати не вдалося. На підтвердження оплати [PERSON] за надані комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] з січня 2023 року позивачем надано платіжні інструкції. Допитана у судовому засіданні 10.09.2024 в якості свідка [PERSON] показала суду, що вона проживає на одному поверсі з позивачкою у кімнаті №92 з 2005 року. [PERSON] проживав разом з [PERSON] у кімнаті № [NUMBER] з 2006 чи 2007 року однією сім`єю. Подружжя разом робило ремонт при заселенні та купувало меблі. \~ \~ \~ \~Допитана у судовому засіданні 10.09.2024 в якості свідка [PERSON] показала суду, що вона проживає у кімнаті [ADDRESS] з 1991 року. Позивачка живе на одному поверсі зі свідком. Свідок показала суду, що [PERSON] та [PERSON] вселилися разом як молода сім`я та проживали разом, дітей спочатку не було. Подружжя при заселенні робило ремонт, замінили вікна та двері. \~ \~ \~ \~Допитана у судовому засіданні 10.09.2024 в якості свідка [PERSON] показала суду, що вона з 2002 року проживає у гуртожитку по [ADDRESS] та є сусідкою позивачки. Також свідок показала суду, що позивачка проживала з [PERSON] з 2007 чи 2008 року, при заселенні вони разом робили ремонт. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] також підтверджуються актом опитування сусідів від 15.11.2023. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.\~ Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.\~ Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України.\~ Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством України. Згідно з ст.9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до частин першої та другої статті 61\~ЖК\~України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Статтею 64 ЖК\~України визначено, що \~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно\~із ст.65 ЖК України\~наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 09 березня 2021 року у справі № 565/1499/19, від 16 січня 2023 року у справі № 523/1756/20. Так, судом встановлено, що [PERSON] була дружиною наймача квартири [ADDRESS] [PERSON] , з моменту заселення останнього постійно проживала у спірній квартирі однією сім`єю з чоловіком та дітьми. Відтак у позивача нарівні з наймачем виникли права та обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно з ст.106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. З системного аналізу наведених норм, вбачається, що будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору. З матеріалів справи судом встановлено, та визнається відповідачем, що позивачка проживає постійно у спірному житлі з моменту заселення її чоловіка [PERSON] на підставі ордеру. При вирішенні даного спору, суд також бере до уваги, що на підтвердження оплати [PERSON] за надані комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] з січня 2023 року позивачем надано відповідні платіжні інструкції. З огляду на вищевикладене у суду не виникає сумніву про сплату житлово-комунальних послуг за вказаною вище адресою позивачем. Таким чином, суд приходить до переконання, що наявні в матеріалах справи докази належним чином підтверджують факт постійного проживання [PERSON] за вказаною вище адресою. Відповідачем не визнавався виданий ордер недійсним та не оспорювався факт проживання позивача у спірному приміщенні. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з моменту заселення [PERSON] на підставі ордеру. Право користування позивачем вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Прокопович проти росії» (рішення від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач є дружиною головного квартиронаймача квартири [ADDRESS] , померлого [INFO] , після його смерті стала головним квартиронаймачем зазначеної вище квартири, з моменту заселення свого чоловіка [PERSON] постійно проживає в ній, на законних підставах користується даною житловою площею та виконує обов`язки, що випливають з договору найму цього житлового приміщення. Таким чином, на підставі викладеного вище, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, вважає, що позов є обґрунтований, а тому підлягає до задоволення повністю.

Outcome: approved