Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

Представник позивачів адвокат Ієговська А.О. звернулася до суду засобами поштового зв`язку з позовом, отриманим судом 04.06.2024 та просила суд стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь [PERSON] страхове відшкодування понесених витрат на поховання у розмірі 24600,00 грн, страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди, у розмірі 26000,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн; стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь [PERSON] страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 26000,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн; стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь [PERSON] страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 26000,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн. В обґрунтування позову зазначила, що 02.09.2022 близько о 20 год. 00 хв., по вул. Садовій у с. Новопілля Криворізького району Дніпропетровської області, відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки ВАЗ-2108, р/н [NUMBER] , здійснив наїзд на велосипедиста [PERSON] , внаслідок чого останній від отриманих травм помер. Наслідками ДТП дружині та дітям загиблого [PERSON] , - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , завдано значну та неоправну шкоду, яка проявилася у моральній шкоді, понесених витратах на поховання. На дату ДТП відповідальність водія [PERSON] за спричинену шкоду майну, здоров`ю та життю третіх осіб була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ2209679. За фактом ДТП до ЄРДР 02.09.2024 внесено відомості за № 12022040000000448 з правовою кваліфікацією ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування. На момент звернення з позовом до суду, кримінальне провадження № 12022040000000448 зупинено, водія [PERSON] оголошено в розшук. Посилаючись на практику Верховного Суду, позивачі зазначають, що відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Розмір моральної шкоди позивачі розраховують, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», який станом на 01.01.2022 становив 6500,00 грн, та просять стягнути з відповідача по 26000,00 грн на користь кожного позивача, а загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди складає 78000,00 грн. Також, дружина загиблого [PERSON] понесла витрати на поховання чоловіка у розмірі 24600,00 грн, які просить стягнути на свою користь з відповідача. Окрім того, позивачі просять стягнути з відповідача витрати, понесені ними на професійну правничу допомогу, на користь [PERSON] у розмірі 15000,00 грн, на користь [PERSON] у розмірі 7500,00 грн, на користь [PERSON] у розмірі 7500,00 грн. Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 05.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Представником відповідача Голосною А.В. 25.06.2024 подано клопотання про зупинення провадження в справі та відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначала, що Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідачу надано право на прийняття рішення після набрання законної сили рішенням, у даному випадку - вироком суду та встановлення вини водія в ДТП. Оскільки розслідування обставин ДТП не закінчено, вина особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, у встановленому законом порядку не доведена, у ТДВ «СК «Альфа-Гарант» відсутні правові підстави для здійснення виплати страхового відшкодування, а тому, вимоги позивачів є передчасними. На час звернення до суду, відсутній факт завдання шкоди позивачу, наявність причинного зв`язку між винними діями, пов`язаними з порушенням вимог ПДР України цим водієм і завданням шкоди позивачу вказаними протиправними діями. Позивачем на підтвердження витрат на поховання надано товарний чек, однак такий документ не належить до розрахункових документів, а тому не може бути доказом понесених витрат та є неналежним, недопустимим, недостовірним і недостатнім доказом у справі. Відповідач не мав інформації щодо даного страхового випадку, оскільки ані винуватець, ані потерпіла особа з повідомленням про ДТП до страховика не зверталися. Визначений позивачами розмір гонорару адвоката у сукупності 30000,00 грн є істотно завищеним, недоведеним документально та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Так, адвокатом в інтересах трьох позивачів виготовлено одну позовну заяву. По кожному позивачу окремо процесуальні документи не готувалися, а тому не зрозуміло, чому адвокатом заявлено такі витрати, як правовий аналіз доказів по справі, формування правової позиції та аналіз судової практики, підготовка та написання позовної заяви, її копіювання, тричі за одну і ту ж роботу. Зазначені в розрахунку дії адвокат виконав лише одного разу. Окрім того, не є правничою допомогою набір, друкування, копіювання та надсилання документів (а.с.78-89, 90-93). Через систему «Електронний суд» представником позивачів Ієговською А.О. 08.08.2024 подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що саме на відповідача покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого. Законом України «Про обов`язкове страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язку потерпілої особи щодо надання страховику рішення щодо дорожньо-транспортної пригоди, яке набрало законної сили. Відповідно до позиції МТСБУ, викладеної у п. 1 протоколу Президії МТСБ України від 27.04.2006 № 153, відсутність кінцевого рішення не унеможливлює встановлення страхового випадку та закликає страховиків досліджувати докази в сукупності, при наявності підстав для здійснення відшкодування шкоди потерпілим, не чекаючи рішення суду. У випадку незгоди щодо належності доказу витрат, понесених на поховання [PERSON] , відповідач має право на самостійне звернення до ФОП задля доведеності та підтвердження понесених позивачем [PERSON] витрат. Заявлений позивачами розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджений договорами, ордерами та детальними розрахунками робіт та підлягає розподілу за результатами розгляду справи (а.с.132-136). Представником відповідача Голосною А.В. 12.08.2024 подано заперечення на відповідь на відзив, в якому вказує, що сформований у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядок перебігу встановленого для страховика строків, тісно пов`язаний із встановленням всіх обставин делікту та, відповідно, набрання законної сили вироком суду в кримінальній справі, оскільки саме з цього часу, з дати набрання вироком законної сили, розпочинається перебіг 90-денного строку для прийняття страховою компанією рішення про виплату страхового відшкодування. На даний час, у страховика не закінчився строк, визначений Законом, для прийняття відповідного рішення, а тому, вимоги позивачів є передчасними. Наданий позивачами документ на підтвердження понесених витрат на поховання не є фіскальним, що унеможливлює однозначну ідентифікацію платника. Щодо співмірності розміру гонорару зі складністю справи, позивачами не надано детального розрахунку по кожному з видів робіт і кількості витраченого часу адвоката та акта виконаних робіт (а.с137-145). Ухвалою суду від 13.08.2024 у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження в справі відмовлено, підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Сторони правом на участь у судовому засіданні не скористалися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представником позивача подано заяву про розгляд справи за її та позивачів відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити. Відповідач участі представника у судовому засіданні не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив. Із огляду на те, що судом вживалися заходи для забезпечення участі сторін та їх представників у судовому засіданні, реалізації останніми їх процесуальних прав під час розгляду вказаної справи, визначених ЦПК України, із метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути її за відсутності учасників процесу, що не суперечить ст. 223 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що в провадженні відділу СУ ГУНП у Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження № 12022040000000448 від 03.09.2022, за ознаками ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.18-19). Досудовим розслідуванням встановлено, що 02.09.2022 близько 20 год. 00 хв., водій [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 2108, р/н [NUMBER] , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію серії [NUMBER] від 09.11.2002, належить [PERSON] , рухався під час вечірніх сутінок по сухому дорожньому покриттю з перевищенням допустимої швидкості, а саме 72.0 км/год, по проїзній частині вулиці Садово у напрямку провулка Криворізького в с. Новопілля Криворізького району Дніпропетровської області, яка має по одній смузі у кожному напрямку. У той же самий час, 02.09.2022 близько 20 год. 00 хв., у попутному напрямку по вказаній проїзній частині під керуванням водія [PERSON] рухався велосипед «Комфорт» світло-зеленого кольору. Під час руху водій [PERSON] , проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху та маючи можливість об`єктивно виявити велосипед «Комфорт» під керуванням водія [PERSON] , який рухався у попутному напрямку попереду на смузі його руху, завчасно не вжив усіх можливих дій для зменшення швидкості, аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, у результаті чого, у районі електроопори б/н неподалік від будинку [ADDRESS] , допустив зіткнення передньою правою частиною автомобіля ВАЗ-2108, р/н [NUMBER] , із задньою частиною велосипеда «Комфорт». Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, водій [PERSON] , проявляючи байдужість та легковажно розраховуючи на відведення суспільно-небезпечних наслідків, не надаючи першої медичної допомоги потерпілому, не повідомляючи працівників поліції та швидкої допомоги про вчинену дорожньо-транспортну пригоду, залишив потерпілого на проїзній частині та покинув місце ДТП. Від отриманих під час зазначеної ДТП травм [PERSON] помер на місці. [PERSON] 16.11.2023 заочно вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а 24.11.2023 оголошено в розшук, досудове розслідування зупинено. У рамках досудового розслідування кримінального провадження, на підставі постанови слідчого відділу СУ ГУНП у Дніпропетровській області від 12.10.2022, КЗ «Дніпропетровське обласне бюро СМЕ» ДОР» проведено судово-медичну експертизу за фактом смерті [PERSON] , та відповідно до її підсумків, усі виявлені тілесні ушкодження прижиттєві, виникли незадовго до настання смерті (лічені хвилини - одиничні десятки хвилин), у короткий проміжок часу один за одним, в умовах дорожньо-транспортної пригоди, не виключно при зіткненні потерпілого велосипедиста з рухомим автомобілем. Між усіма виявленими тілесними ушкодженнями та причиною смерті наявний прямий причино-наслідковий зв`язок (а.с.21-27). За даними з Централізованої бази даних МТСБУ, станом на 02.09.2022 був чинним поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ2209679, укладений із страховиком ТДВ СК «Альфа-Гарант», яким страховик зобов`язався відшкодовувати шкоду, заподіяну третім особам під час ДТП за участі забезпеченого транспортного засобу марки ВАЗ 21081, р/н [NUMBER] (а.с.28). Нормами ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Таким актом є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі по тексту - Закон № 1961-ІV), який містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин. У ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлено обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Згідно зі ст. 3 Закону № 1961-ІV, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі (ст. 4 Закону №1961-ІV). Відповідно до ст. 5 Закону № 1961-ІV, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону № 1961-ІV). Згідно з абз. 1 п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-ІV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого, що визначено у п. 23.1 ст. 23 Закону № 1961-ІV. Відповідно до ст. 27 Закону № 1961-ІV, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 556/1514/16-ц та від 21.04.2022 у справі № 447/2222/20. Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом №1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 280/1222/17. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої ч. 2 ст. 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст.1167 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15, зазначено, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у ст. 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому, страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-ІV. При цьому, наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні, з огляду на що, відсутність судового рішення в кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Окрім того, вищенаведеним п. 36.2 ст. 36 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування в справі, яка вже розглядається судом у порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 242/1930/21 та від 21.04.2022 у справі № 447/2222/20. Оскільки шкода, пов`язана із смертю потерпілого [PERSON] , була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відсутність набравшого законної сили рішення суду у кримінальному провадженні із висновками стосовно вини водія забезпеченого транспортного засобу, не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду. Суд враховує недоведеність відповідачем умислу потерпілого чи дії непереборної сили та на підставі наведених вище норм права приходить до висновку про доведеність підстав для стягнення шкоди з відповідача на користь позивачів. Відповідно до ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом, встановлено, що відповідно до змісту товарного чека від 03.09.2022, виданого ФОП [PERSON] де замовником є [PERSON] , на ритуальні послуги на поховання [PERSON] здійснено витрати в загальному розмірі 24600,00 грн, які підлягають до стягнення з відповідача, за обставин встановлених судом (а.с.46, 47-48). Наданий доказ, а саме товарний чек, що містить підпис як замовника [PERSON] , так і надавача послуг з організації поховань ФОП [PERSON] , суд вважає належним доказом, оскільки він обґрунтовує вимоги в межах заявлених вимог відшкодування матеріальної шкоди, понесеної позивачем [PERSON] на поховання її чоловіка. Посилання представника відповідача на неналежність даних доказів суд вважає неприйнятними, оскільки вони не спростовують належність, допустимість та достовірність таких доказів та недійсність понесення позивачем [PERSON] витрат. Також, позивачі просять суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, у зв`язку зі смертю [PERSON] по 26000,00 грн кожному позивачу. Згідно з ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок душевних страждань, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Як слідує зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] (а.с.29). Станом на момент ДТП, до складу сім`ї загиблого [PERSON] входили дружина загиблого - [PERSON] (а.с.33, 34-36) і діти загиблого - [PERSON] та [PERSON] (а.с.38, 39-41, 42, 43-45). Батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] померли [INFO] та 20.09.2013, відповідно (а.с.30, 31, 32). Як визначено ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12.07.2007). Факт спричинення моральної шкоди позивачам у зв`язку із смертю чоловіка та батька встановлений судом, підтверджується матеріалами справи. Так, внаслідок смерті [PERSON] позивачам спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, яких вони зазнали у зв`язку зі смертю рідної людини. Таким чином, факт моральних страждань, на переконання суду, не потрібно доводити за допомогою якихось спеціальних засобів доказування. Доведення наявності цих страждань, саме по собі, полягає у засадничих поняттях людяності та розумінні основ людського життя, яке державою Україна визнається найвищою соціальною цінністю. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» встановлено з 01.01.2022 розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 6500,00 грн. Загальний розмір відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, що визначено у п. 27.4 ст. 27 Закону № 1961-ІV, а тому, наданий позивачами розрахунок розміру моральної шкоди: 78000,00 грн (12 х 6500,00 грн), суд вважає належною компенсацією спричиненою позивачам моральної шкоди, яку необхідно стягнути з відповідача на користь кожного позивача, а саме, по 26000,00 грн (78000,00 грн /3). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати, понесені на професійну правничу допомогу. Позивачами заявлено вимогу майнового характеру до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» у розмірі 102600,00 грн, що судом задоволено. Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Також, позивачі просять суд стягнути з відповідача понесені ними витрати на професійну правничу допомогу, а саме, на користь [PERSON] у розмірі 15000,00 грн, на користь [PERSON] у розмірі 7500,00 грн та на користь [PERSON] у розмірі 7500,00 грн. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 № 13-рп/2000, від 30.09.2009 № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта, інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В обґрунтування витрат на правову допомогу до позову надано витяги з договорів про надання професійної правничої (правової) допомоги від 01.11.2022, укладених між адвокатським об`єднанням «Автопоміч Україна» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , (а.с.49, 50, 51), свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №002151 на ім`я Ієговської А.О. (а.с.52), детальний розрахунок робіт (наданих послуг) від 27.05.2024 до договорів, укладених із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , де визначено вид правової допомоги вартість однієї години та кількість витрачених годин (а.с.53, 54, 55), додаток №1.2 до договорів, укладених з позивачами (а.с.56, 57, 58), ордер (а.с.59, 60, 61). Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 справі № 904/4507/18). Також у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом позивача послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У рішенні від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». У яких ЄСПЛ було визначено, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату, як гонорар, відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Таким чином зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху» не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема ч. ч. 4-5 ст. 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у додатковій постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у поставі від 12.04.2023 у справі № 127/9918/14-ц. Відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved