Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

05.02.2015 [PERSON] звернулась до Корольоського районного суду м. Житомира з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту від 29.04.2013 складеного від імені [PERSON] на [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 450. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] помер, [PERSON] , з яким позивач прожила спільно, як дружина та чоловік однією сім`єю, загалом 42 роки. Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] , яка була придбана ними під час проживання однією сім`єю у 2008 році, за спільні кошти. Для оформлення своїх спадкових прав [PERSON] звернулася до нотаріуса та з`ясувалось, що приватним нотаріусом Гаркушею О.Л. заведена спадкова справа за заявою племінниці чоловіка - [PERSON] , яка нібито є спадкоємцем за заповітом від імені чоловіка на квартиру. Позивач зазначила, що вона проживала із чоловіком до часу його смерті та доглядала його до смерті, була з ним у лікарнях, так як чоловік хворів не казав про наявність заповіту. Дані обставини викликають у позивача обґрунтовані сумніви у дійсності заповіту, а саме відносно того чи підписував заповіт померлий [PERSON] та у наявності у нього наміру заповідати квартиру відповідачці. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира [PERSON] від 17.02.2015 року відкрито провадження у справі (том1, а.с. 1). 05.02.2015 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частку (том 1, а.с. 90). В обгрунтування позову зазначено, що 09.09.1972 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , однак 13.06.1980 року він був розірваний, проте, останні продовжували весь час проживати однією сім`єю, як чоловік та дружина. Позивачем зазначено, що 28.02.2008 нею та [PERSON] було придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на її чоловіка та після його смерті позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права, оскільки шлюб більше не реєстрували, а іншим чином довести даний факт не можливо. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Бондарчука В.В. від 02.03.2015 відкрито провадження у справі (том 2, а.с. 16). Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира [PERSON] від 15.10.2015 об`єднано в одне провадження цивільну справу № 296/1348/15ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним з цивільною справою № 296/1349/15ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частину (том 1, а.с. 93). 03.03.2016 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту належності квартири [ADDRESS] на праві власності (том 1, а.с. 148-149). Позов обґрунтований тим, що її сину на праві власності належала однокімнатна квартира [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2007 року [PERSON] продав належну йому квартиру за 13457 грн. та поклав кошти у банківську установу. 28.02.2008 [PERSON] придбав на своє ім`я квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору квартира була придбана за 11928 грн. вказана квартира була придбана за кошти, які були зняті з особистого банківського рахунку [PERSON] за час життя останнім був складений заповіт племінниці [PERSON] на спірну квартиру, яка після смерті дядька звернулась до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав. Також зазначено, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] в 1994 році шляхом приватизації, а тому є його особистою приватною власністю, грошові кошти отримані від продажу даної квартири є особистою приватною власністю [PERSON] та за дані кошти було придбано спірну квартиру, тому вважає, що немає підстав для визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою судді від 09.03.2016 зустрічну позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (том 1, а.с. 154). 21.03.2024 позивачем за зустрічним позовом [PERSON] подано позовну заяву з усуненими недоліками (том 1, а.с. 157-160). Розпорядженням № 172 від 12.05.2017 року було призначено повторний авторозподіл вказаної цивільної справи. За результатами повторного авторозподілу цивільну справу № 296/1348/15-ц було передано судді Драчу Ю.І. у зв`язку із звільненням судді [PERSON] . Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Драча Ю.І. від 18.05.2017 прийнято до свого провадження цивільну справу № 296/1348/15-ц (том2, а.с. 87). Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Драча Ю.І. від 24.07.2017 прийнято до спільного розгляду з об`єднаними в одне провадження позовами [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним з позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частину до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] про встановлення факту належності квартири на праві власності (том 2, а.с. 95). Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Драча Ю.І. від 08.10.2018 закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] про встановлення факту належності квартири на праві власності, по об`єднаним в одне провадження позови [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним з позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частину та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] про встановлення факту належності квартири на праві власності ( том 2, а.с. 237-238). Ухвалою від 25.02.2019 призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі (том 3, а.с. 42-44). Постановою Житомирського апеляційного суду від 05.06.2019 ухвалу Корольовського районного суду від 25.02.2019 скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції ( том3, а.с. 99-101). Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 05.02.2021 зупинено провадження у справі до залучення для участі у справі правонаступника позивача за зустрічним позовом [PERSON] , яка померла (том 3, а.с. 221). Ухвалою суду від 15.06.2024 поновлено провадження у справі та залучено як правонаступника [PERSON] - [PERSON] (том 3, а.с. 222). Ухвалою суду від 09.11.2021 призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі (том 3, а.с. 247). Ухвалою суду від 02.06.2023 відновлено провадження у справі, оскільки експертною установою залишено ухвалу суду від 09.11.2021 без виконання, у зв`язку з ненадходженням попередньої оплати вартості експертизи. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні первісні позови підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в них. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення первісних позовів, казав на їх необґрунтованість, зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Суд, заслухавши сторін, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, щодо позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горкуша О.Л. про визнання заповіту недійсним вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (том 2, а.с. 2). За час життя [PERSON] складено заповіт відповідно до якого [PERSON] на випадок смерті зробив таке розпорядження: належну йому квартиру [ADDRESS] заповідає [PERSON] , 1976 року народження. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 450. У заповіті також зазначено, що заповіт прочитаний до підписання [PERSON] , відповідає його намірам і особисто підписаний о 14 год. 40 хв. ( том 3, а.с. 184). 02.04.2014 [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Гаркуши О.Л. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . У даній заяві також вказано, що крім заявника спадкоємцями на обов`язкову долю є мати померлого - [PERSON] , [INFO] ( том1, а.с. 28). 03.04.2014 [PERSON] подала приватному нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Гаркуші О.Л. заяву про відмову від спадщини в тому числі належну їй обов`язкову долю на користь [PERSON] (том1, а.с. 39). 12.08.2014 [PERSON] подала приватному нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Гаркуші О.Л. заяву про прийняття спадщини після померлого [PERSON] . Раніше складену та посвідчену Гаркушею О.Л. , ПН Житомирського міського нотаріального округу, заяву за № 15 від 03.04.2014 відкликає (том 1, а.с. 60). Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.1234 ЦК України). Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у ч. 3 цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно із ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом. Частиною 2 ст.1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно із ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 ЦК України). Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст.207ЦК України, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. У постанові Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про становлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року (справа № 674/461/16-ц) зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. У постанові Верховного Суду від 9 січня 2019 року (справа № 759/2328/16-ц) вказано, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Відповідно до ст. 16ЦК України визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб. Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5,6 ст.203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ч.2 ст.1257ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства. Враховуючи вищевказане, судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що на момент складення заповіту у [PERSON] були фізичні вади або хвороби, які б позбавили його здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис. Також не надано доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача. Крім цього, під час розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про підроблення підпису [PERSON] у заповіті. Призначена судом експертиза з питання виконання підпису у заповіті іншою особою проведена не була, у зв`язку з ненадходженням оплати позивачем. Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази про те, що оспорюваний заповіт був підписаний не заповідачем [PERSON] , а іншою особою. Відтак, суд не приймає до уваги відповідні твердження позивача. Посилання позивача на ті, обставини, що [PERSON] перебував на робочому місці протягом робочого дня 29 квітня 2013 року - в день складання заповіту з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв., що підтверджено довідкою ПАТ «Ліктрави», тому не міг самостійно підписати заповіт не береться судом до уваги, оскільки обставини вказані у даній довідці не можуть спростовувати обставин вказаних у заповіті, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О.Л., а саме, що заповіт був підписаний особисто [PERSON] о 14 год. 40 хв. Порушення порядку посвідчення заповіту судом не встановлено. Враховуючи викладене, виходячи з того, що стороною позивача не надано суду доказів того, що вчинений спадкодавцем заповіт суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства та не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тобто обставин, з якими закон пов`язує визнання заповіту недійсними, суд дійшов до висновку, що заповіт складений 29.04.2013 року [PERSON] з його наміру та підписаний з волевиявлення заповідача, що відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України, тому у задоволенні позову слід відмовити. Що стосується позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частку слід зазначити наступне. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.09.1972 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (том 2, а.с. 3). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 13.06.1980 року (том 2, а.с. 4). Як вже було встановлено судом, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 28.02.2008 року [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] ( том 2, а.с. 6). Позивачем до позову долучені копії фотографій, однак вони не містять відомостей про день, час та місце зйомки, окрім власноручного зазначення року позивачем та самі по собі не підтверджують факт проживання однією сім`єю, наявність спільного бюджету у спірний період (т. 1 а.с. 108-122). Позивачем [PERSON] до позову подано заяви громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які посвідчені секретарем Дівочківської сільської ради Черняхівського району Житомирської області [PERSON] та заяву [PERSON] ( том 2, а.с. 25-28). Відповідно до змісту вказаних заяв вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі та проживали однією сім`єю у м. Житомир, постійно приїздили разом до с. Дівочки, називали один одного чоловік та дружина. Однак, суд зазначає, що вказані особи не були допитані в судовому засіданні в якості свідків та у заявах відсутні відомості протягом якого часу [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вказані заяви не можуть бути взяті судом до уваги. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що придбав у [PERSON] 28.12.2007 квартиру за адресою: [ADDRESS] за 40000,00 доларів США. [PERSON] не хотів брати кошти на руки та вирішив покласти їх у Сиббанк де відкрив рахунок, касир перерахувала кошти. Також зазначив, що [PERSON] пояснював продаж квартири тим, що хоче придбати нову квартиру ближче до співмешканки, при оформлені квартири був з жінкою з якою проживав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 25.04.1994 належала квартира [ADDRESS] (том1, а.с. 216). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. за зареєстрованого в реєстрі за № 8905, [PERSON] продав належну йому квартиру в [ADDRESS] [PERSON] (том1, а.с. 215). Також судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.10.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширінською Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3000 [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] (том 2, а.с. 199,200,201). В матеріалах справи наявний лист Обласної клінічної лікарні імені О.Ф. Гербачевського від 17.07.2014 № 1398 з якої вбачається, що хворий [PERSON] знаходився на лікуванні в кардіологічному центрі з 15.01. по 21.01.2014 в тяжкому стані. [PERSON] щоденно відвідувала хворого і допомагала в догляді за ним. Зверталась до лікарів центру з питань лікування хворого [PERSON] (том 2, а.с. 3). Разом з цим, в матеріалах справи наявна довідка Поліклінічного відділення Черняхівського територіального медичного об`єднання від 18.11.2014 з якої вбачається, що [PERSON] дійсно перебував на лікуванні у відділенні з 26.01 по 2.02.2014. хворого супроводжувала [PERSON] , яка сиділа біля нього, доглядала, купувала ліки (том 2, а.с. 194,195). Відповідно до довідки виданої виконкомом Дівочківської сільської ради від 02.04.2014 № 122 [PERSON] проживав один місяць без реєстрації в будинку матері с. Дівочки і помер [INFO] та був похований с. Дівочки Черняхівського району. За хворим [PERSON] останній місяць проводила догляд його сестра [PERSON] , яка і провела поховання (том 2, а.с. 196, 197) Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка нею була успадкована вона продала сімейній парі, вони разом купували, ходили до банку, однак свідоцтва про шлюб не бачила. За змістом з ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Згідно положення ч.4 ст.3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №695/1732/16-ц (провадження №61-38901св18) вказав, що обов`язковою умовою для визначення чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Таким чином, при застосуванні ст. 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19, провадження № 61-3071св21). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 березня 2023 року у справі № 372/3321/19 (провадження № 61-10538св22) належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Відтак, судом встановлено, що спірне майно було придбане [PERSON] не будучи у шлюбі із [PERSON] .. Відповідно до правої позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду у справі №645/1601/16-ц від 24.06.2020 року проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Судом досліджені зібрані у справі докази щодо джерела та часу набуття спірного майна. При вирішенні даного спору суд ураховує, що самі по собі показання свідків, надані у ході розгляду даної справи, хоч і свідчать про факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] у певний (не визначений) період, але не можуть підтвердити факт проживання однією сім`єю із 14.06.1980 року по 16.02.2014 рік, зокрема, ведення спільного господарства позивачем і померлим, наявності у них спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, витрат, у тому числі на утримання житла на час придбання спірного майна, його ремонту, піклування і підтримки один одного. Оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надавши оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, суд дійшов висновку, що позивач не довела перед судом обґрунтованості своїх позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту належності квартири на праві власності слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормами частини 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Так, судом встановлено, що 28.02.2008 [PERSON] була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . Під час придбання вказаної квартири [PERSON] не перебував у зареєстрованому шлюбі. Крім цього, судом відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] без реєстрації шлюбу та визнання квартири за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частку. Тому, враховуючи, що законодавством передбачені підстави для набуття права власності, зокрема особистої, а також враховуючи, що [PERSON] придбав спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, суд не вбачає підстав для задоволення позову шляхом встановлення факту належності квартири [ADDRESS] [PERSON] . Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову. Розподіл судових витрат не здійснювався у зв`язку з відмовою у задоволенні первісних позовів та зустрічного позову.

Outcome: dismissed