Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

У липні\~2024\~із позовом\~до суду\~звернувся [PERSON] ,\~який просив\~стягнути з\~ [PERSON] \~на свою\~користь заборгованість\~за договором\~про надання\~фінансового кредиту\~№ВН23-01619\~від 20.12.2021\~в розмірі\~82894,27\~грн з\~них:\~13000\~грн \~заборгованість по\~тілу кредиту,\~69894,27\~грн \~проценти за\~період з\~20.12.2021\~по 01.06.2024.\~Мотивував заявлені\~вимоги тим,\~що 20.12.2021 між [PERSON] та ТОВ «Вендор-Фінанс» укладено договір про\~надання фінансового\~кредиту № ВН23-01619\~ згідно якого відповідачка отримала кошти у сумі 13000 грн. Позичальник, отримавши кредитні кошти порушила договірні зобов`язання щодо строків повернення кредиту, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість, яка в добровільному порядку не погашається. Відповідно до укладених договів факторингу право вимоги за кредитним договором перейшло до позивача. Ухвалою суду від 12.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив розгляд справи здійснити у його відсутність, проти заочного порядку вирішення спору не заперечував. Відповідачка у встановлений судом строк відзив не подала. Враховуючи неявку відповідачки, яка була належно повідомлена про місце, дату та час судового засідання та не повідомила про причини неявки, відсутність відзиву, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити рішення в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України). Суд дослідивши надані докази встановив, 20.12.2021 між ТОВ «Вендор-Фінанс» та [PERSON] укладено договір про\~надання фінансового\~кредиту № ВН23-01619. Згідно вказаного договору відповідачка отримала кошти у сумі 13000 грн. із строком повернення до 13.06.2023. За користування кредитними коштами позичальник зобов`язалася сплачувати проценти у розмірі 18,3% від суми наданого кредиту за кожні 30 днів користування. Розмір орієнтовної річної процентної ставки склав 222,65 % річних (договір а.с. 3-4). Відповідачка отримала вказані кошти, що підтверджується видатковим касовим ордером (ордер а.с. 8). У зв`язку з невиконання договірних зобов`язань за [PERSON] утворилася заборгованість у сумі 82894,27 грн, що складається з наступного: 13000 грн заборгованість по тілу кредиту, 69894,27 грн проценти. У вересні 2022 ТОВ «Вендор-Фінанс» (клієнт) та ТОВ «Кредит Готівкою»\~(фактор)\~уклали договір\~факторингу №1-09Ф\~згідно якого\~сторони погодили,\~що фактор\~зобов`язався передати\~в розпорядження\~клієнта грошові\~кошти,\~а клієнт\~зобов`язався відступити\~фактору право\~вимоги (договір\~а.с.\~12). Одним із боржників відповідно до реєстру прав вимоги є [PERSON] (а.с.17). Згідно виписки за контрагентом ТОВ «Кредит Готівкою» сплатив ТОВ «Вендор-Фінанс» суми погоджені договором. У грудні 2023 ТОВ «Кредит Готівкою» (цедент) та ТОВ «ФК «Гефест» (цесіонарій) уклали договір відступлення права вимоги №12122023. Сторони погодили, що вартість договорів вимоги коштує 135714,67 грн, які цесіонарій мав сплатити цеденту. Натомість права вимоги переходять до ТОВ «ФК «Гефест». В підтвердження виконання договірних зобов`язань товариствами суду надано платіжну інструкцію про перерахування коштів клієнту (а.с. 22). У грудні 2023 між ТОВ «ФК «Гефест» (цедент) та [PERSON] (цесіонарій) укладено договір відступлення права вимоги №13122023/1. Сторони погодили, що права вимоги оцінюються у 60\~962 грн. Цедент вибуває з усіх правовідносин, що склалися між ним та боржниками з моменту підписання договору, але не раніше сплати цесіонарієм на користь цедента грошових коштів. В підтвердження договірних зобов`язань [PERSON] сплатив на користь ТОВ «ФК «Гефест» 60\~962 грн (квитанція а.с. 26). Відповідно до ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями ст. 513 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цсі 5. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту ст. 1054 Цивільного кодексу України вбачається, що кредитодавцями у кредитних правовідносинах можуть бути банк або інша фінансова установа і вказаний перелік є вичерпним. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-111 «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Верховний Суд у постанові від 2 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Суд дослідивши\~надані докази\~встановив укладення\~кредитного договору\~відповідачкою та\~наявність у\~неї заборгованості,\~яка виникла\~у результаті\~неналежного виконання\~нею обов`язку\~з повернення\~отриманих коштів\~зі сплатою\~процентів.\~Тому враховуючи,\~що фактично\~отримані та\~використані позичальником\~кошти в\~добровільному порядку\~та в\~повному обсязі\~не повернуті,\~позовні вимоги\~про стягнення\~заборгованості у\~сумі 82894,27 грн, підлягають задоволенню, на користь позивача, адже згідно договору відступлення права вимоги він отримав право грошової вимоги до відповідачки. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, тому відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 1211,20 грн. ЦК України, 4, 7, 12, 13, 81, 89, 141, 244, 263, 273 ЦПК України, суд

Outcome: approved