Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

У квітні 2024 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») Кожухівський Я.І. (довіреність, а.с.25), звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив суд стягнути заборговаість за кредитним договором № 2017414080 у розмірі 15 702,65 грн., а також стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначається, що [PERSON] з Акціонерним товариством (далі - АТ) «ОТП БАНК» уклала кредитний договір № 2017414080, без вказівки на дату. Відповідачка [PERSON] не виконала зобов`язань за кредитним договором, має непогашену заборгованість за договором кредиту; відтак після відступлення позивачу права грошової вимоги, позивач набув права грошової вимоги до відповідачки. 28 червня 2023 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 28/06/23, відповідно до якого право грошової допомоги перейшло за кредитним договором № 201741080 до позивача. Вказується, що умовами договору факторингу передбачено, що відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення сторін. Копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з додатками направлено відповідачці за адресою її реєстрації відповідно до інформації з Єдиного державного демографічного реєстру № 5218330 від 04 квітня 2024 року (а.с.32). Поштове відправлення повернулось до суду без вручення з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до ч. 7, 8 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Відповідачка своїм правом на подання відзиву не скористалась. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України . Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 19 грудня 2017 року [PERSON] подала до банку «ОТП БАНК» заяву фізичної особи на встановлення кредитної лінії/зміну розміру кредитної лінії (а.с.5 зворот,6). 19 грудня 2017 року між ПАТ «ОТП БАНК» та [PERSON] укладено договір про видачу і обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток № 2017414080. Сторони підтвердили укладання між ними даного договору на підставі правил кредитування, правил користування кредитної карткою MasterCard Standard, розміщені на інтернет сайті Банку www.otpbank.com.ua (далі Правила) та умовах, викладених у договорі (п.1 а.с.4). Загальний розмір кредиту - 10 537,99 грн., строк дії кредитного ліміту - 3 роки, за користування кредитом банк нараховує 40 % річних, у разі виникнення несанкціонованого овердрафу відсотки нараховується від суми заборгованості - 0,15% за день (п.1.5). Відповідно паспорту споживчого кредиту вбачається, що сума кредиту - 10 537,99 грн. (з можливістю збільшення), строк кредитування - 36 місяців (з правом пролонгації); мета отримання кредиту - споживчі цілі. Загальні витрати за кредитом - 3 298,80 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) - 13 298,80 грн., реальна річна процентна ставка, відсотків річних - 77,33% (а.с. 4 зворот, 5). Статтею 1047 ЦК України передбачено, що Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 28 червня 2023 року між АТ «ОТП БАНК» (ПАТ «ОТП БАНК» а.с.17) та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 28/06/23, за умовами якого АТ «ОТП БАНК» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні АТ «ОТПА БАНК» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (а.с.10,11). Пунктом 6.2.4 договору факторингу передбачено, що відступлення права вимоги за цим договором здійснюється без згоди боржників. Слід також зазначати, що позивачем не у повному обсязі надано договір факторингу № 28/06/23 від 28 червня 2023 року. Зокрема, договір містить 15 пунктів, в останньому пункті вказано реквізити сторін договору, проте поданий суду договір факторингу не містить пунктів 7 - 14.10. Станом на 29 лютого 2024 року заборгованість відповідачки перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 2017414080 від 19 грудня 2017 року становить 15 702,65 грн., з яких - 11 549,52 грн. сума заборгованості за тілом кредиту- 4 153,13 грн. (а.с.9). Згідно копії витягу з реєстру боржників № 2 до договору факторингу № 28/06/23 від 28 червня 2023 року щодо боржника [PERSON] за кредитним договором № 2017414080, [PERSON] має заборгованість загальною сумою 15 702,65 грн. (а.с.12). Матеріали справи не містять даних про повідомлення та направлення [PERSON] відомостей щодо відступлення прави вимоги за договором кредиту № 2017414080 від 19 грудня 2017 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. З вищевикладеного випливає, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 755/2284/16-ц. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Суд вважає, що додатки до договору факторингу (витяг з реєстру боржників, в яких зазначено прізвище, ім`я та по батькові боржника, номер договору, дата його укладання та сума боргу) без банківської виписки з особового рахунку позичальника жодним чином не підтверджує, яку суму коштів отримав відповідач за укладеним договором, яка частина тіла кредиту та відсотків за його користування була сплачена ним, та яка частина сплачена не була стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування. Також, долучена до позовної заяви копія розписки щодо отримання емітованої картки, проте відсутні дані ким було отримано картку (а.с.8). Суду не надано первинним документом, які б підтверджували зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача у розуміння положення ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Наданий позивачем розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Більше того, такий розрахуннок не є первинними бухгалтерськими документами, оскільки не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Отже, сам по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, такий розрахунок не підтверджує наявності заборгованості у відповідача перед позивачем. Оцінюючи доводи позивача на предмет набуття ним права грошової вимоги до відповідача за договором позики, укладеним між АТ «ОТП БАНК» та [PERSON] суд відзначає наступне. Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні. Так, положеннями статті визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату, що відображено у пункті 6.1 договору (а.с.11). Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Такі правові висновки щодо кваліфікуючих ознак договору факторингу виклала Велика Палата Верховного Суду в постановах від 11 вересня 2018 у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 у справі № 465/646/11, від 11 жовтня 2019 у справі № 910/13731/17 та від 10 листопада 2020 у справі № 638/22396/14-ц. Як зазначено судом вище, позивач, звертаючись до суду із позовом, не надав у повному обсязі договір факторингу № 13-12/2023 від 13 грудня 2023 року. За наданим суду примірником, неможливо встановити ціну придбання фактором у клієнта права грошової вимоги, загальної суми заборгованості, що відступається на користь фактора, порядок та умови підписання акта прийому реєстрів боржників. Належними та допустимими доказами відступлення права вимоги є докази, які підтверджують належність виконання правонаступником своїх фінансових зобов`язань за договором відступлення прав вимоги, у зв`язку з чим перехід прав та обов`язків до правонаступника можуть підтверджувати відповідні первинні документи щодо повної оплати відступлення права вимоги (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №910/16109/14). Як вбачається предметом укладеного 28 червня 2023 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «ОТП БАНК», договору факторингу є відступлення права вимоги за зобов`язаннями до боржників за плату. Даних щодо здійснення оплати відступлення права вимоги позивачем не надано. До договору факторингу № 28/06/23 від 28 червня 2023 року долучено витяг з реєстру боржників № 2, в якому наведені дані щодо боржника [PERSON] та суми заборгованості за кредитним договором, у розмірі 15 702,65 грн. Аналогічні дані наведені у розрахунку заборгованості за кредитним договором № № 2017414080 від 19 грудня 2017 року. Однак, доданий до позову витяг з реєстру боржників № 2 від 28 червня 2023 року до договору факторингу 28/06/2023 від 28 червня 2023, сформований працівником ТОВ «ФК «ЄАПБ» в односторонньому порядку. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Враховуючи викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, зокрема, позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження надання відповідачу кредитних коштів та користування відповідачем кредитними коштами, а також доказів наявності заборгованості саме у визначеному у позові розмірі, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed