Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

05 серпня 2024 року до Інгулецького районного суду місті Кривого Рогу Дніпропетровської області від Широківського районного суду Дніпропетровської області надійшла вказана цивільна справа відповідно до Розпорядження №859 в.о. голови суду О.Шевченко Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 22.11.2019 року він уклав договір №10001237767 з ТОВ «Фінансова компанія «Інвест фінанс», за яким кредитодавець надав позичальникові фінансовий кредит у розмірі 3500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. У відповідності до п.1.2 договору, кредит надається строком до 13.12.2019 року. Строк дії договору починається з моменту його укладення відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». За користування кредитом клієнт сплачує товариству 474,5% річних від суми кредиту в розрахунку 1,30% на добу. Тип процентної ставки фіксована. 11.05.2021 року, згідно договору факторингу №11052021, ТОВ «Фінансова компанія Інвест Фінанс» відступила право вимоги за даним договором ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Зазначає, що лише після підписання даного договору про надання фінансового кредиту позивач отримав від вказаний кредитний договір та інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій з метою прийняття ним обгрунтованого рішення. Також зазначає, що відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», не надано позивачу паспорт споживчого кредиту. Тобто, відповідач ввів в оману позивача, оскільки не надав інформацію необхідну для здійснення свідомого вибору, у тому числі й щодо сплати штрафних санкцій за договором. Також зазначає, що договір за своїм змістом порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбаланс договірних прав, оскільки платіжні зобов`язання позичальника за кредитним договором щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високим, бо річна відсоткова ставка складає 474,55, що більше ніж у 4 разів перевищує суму наданого позичальнику кредиту. Просить визнати недійсним договір №10001237767 від 22.11.2019 року, укладеного між ним та ТОВ «Фінансова компанія Інвест фінанс». Відповідачем Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги вважають безпідставними, необгрунтованимим та такими, що не підлягають задоволенню. Вказано, що підписанням Кредитного договору, [PERSON] підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства. Частиною 2 ст.12 Закону України «Про фінасові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції, що діяла станом на час укладення угоди, передбачено обов`язок фінансових установ перед укладанням договору повідомляти клієнта у письмовій та електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги. Відповідно до п.1.6 Кредитного договору невід`ємною частиною договору є Правила надання коштів у позику, які розміщені на сайті Товариства. Тобто, в обов`язки ТОВ «ФК Інвест Фінанс» входило надати інформацію споживачу, а ознайомлення з правочином, оцінка та осмислення входить до відповідальності самого споживача. Сторонами дотримано умови оформлення договору, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Також, не погоджується зі стягненням витрат на правничу допомогу, оскільки заявником не доведені витрати у розмірі 5000,00 грн. У судове засідання сторони не викликались. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Відповідно до ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 09 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження\~у даній цивільній справі. Її розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні ним правовідносини. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1\~ст.2 ЦПК України). Згідно з ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України\~визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Вимогами\~ст.10 ЦПК України\~передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.11\~ЦК\~України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 22/11/2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» («Кредитор»), в особі Генерального директора Купріянова Максима Сергійовича, який діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий 10/05/2005, РНОКПП: [NUMBER] («Позичальник»), з другої сторони, разом по тексту «Сторони», уклали договір №10001237767. Згідно п.1.1 Договору, Кредитор зобов`язався надати Позичальникові кредит на суму 3500,00 грн. на умовах строковості, зворотності платності у межах встановленого йому кредитного ліміту, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, зазначені у п.3.1.1 цього Договору. Згідно п.1.2 Договору, кредит надається позичальнику строком до 13/12/19 року. Згідно п.2.1 Договору, кредит надається позичальнику виключно за допомогою Веб-сайту Кредитора за умови ідентифікації позичальника та акцептування позичальником оферти (пропозиції) про укладання цього Договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.. Згідно п.2.3 Договору, кредит вважається наданим кредитором позичальнику з моменту перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальнику. Згідно п.3.1.1. Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється наступним чином: 1,30 процентів на залишок суми кредиту за кожний день користування кредитними коштами, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного у п.1.2 цього Договору. Річна процентна ставка становить 474,5% (а.с.6-9). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). \~ \~ \~ \~У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). \~ \~ \~ \~Частина 5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Згідно з вимогами ч. 1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом\~частини\~2\~статті\~625\~ЦК\~України\~боржник,\~який\~прострочив\~виконання грошового\~зобов`язання,\~на\~вимогу\~кредитора зобов`язаний\~сплатити\~суму\~боргу з\~урахуванням\~установленого\~індексу інфляції\~за\~весь\~час прострочення,\~а\~також\~три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ст.203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч.ч. 1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК). Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що лише після підписання даного договору про надання фінансового кредиту позивач отримав вказаний кредитний договір та інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій з метою прийняття ним обгрунтованого рішення. Також зазначає, що відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», не надано позивачу паспорт споживчого кредиту. Тобто, відповідач ввів в оману позивача, оскільки не надав інформацію необхідну для здійснення свідомого вибору, у тому числі й щодо сплати штрафних санкцій за договором. Також зазначає, що договір за своїм змістом порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбаланс договірних прав, оскільки платіжні зобов`язання позичальника за кредитним договором щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високим, бо річна відсоткова ставка складає 474,55, що більше ніж у 4 разів перевищує суму наданого позичальнику кредиту Як видно із договору, укладеного між сторонами, сторони узгодили його умови тільки після надходження пропозиції кредитором та підписання позичальником (позивачем) пропозиції (п.9.1 Договору). Підписуючи договір позичальник (позивач) був ознайомлений з правом відмовитись від кредиту протягом чотирнадцяти календарних дні з дати укладання цього Договору, повідомивши про це кредитора заздалегідь у письмовій формі. В такому випадку позичальник повертає кредитору суму кредиту та нараховані проценти за період фактичного користування кредитними коштами в порядку та на умовах, встановлених у Договорі (п.4.2.1д Договору). Позичальник (позивач) не скористався правом відмови від кредиту. Також, позичальник мав право на свою вимогу отримати, а кредитор надати, інформацію з питань надання фінансових послуг та інформацію, право на отримання якої визначено законодавством України (п.4.1.2б Договору). До того ж, ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Факт отримання грошових коштів у вказаній у договорі сумі, та які задовольнили потреби позивача, позивач підтвердив, що є також наслідком прийняття ним умов Договору. Договір був укладений строком до 12.12.2019 року. Зобов`язання за Договором позичальником не були виконані, що породило відповідальність за невиконання умов, визначених у договорі, з якими позичальник (позивач) був ознайомлений та йому були зрозумілі у момент укладання договору. Реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором (ч.5 ст.203 ЦК України) було визначено та засвідчено сторонами договору. Відповідно до\~ст.9\~Закону України «Про споживче кредитування», кредитодавець розміщує\~на своєму\~офіційному веб-сайті\~інформацію,\~необхідну для\~отримання споживчого\~кредиту споживачем.\~Така інформація\~повинна містити\~наявні та\~можливі схеми\~кредитування у\~кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Відповідно до п.2.1 Договору, при укладанні Договору сторони засвідчили, що кредит наданий позичальнику за допомогою Веб-сайту Кредитора https://cashberri..com.ua за умови ідентифікацї позичальника та акцептування позичальником оферти про укладання цього договору. Отже, позичальник був обізнаний щодо умов договору, оскільки скористався послугами кредитора за допомогою інформаційно - телекомунікаційних систем, чим також спростовують його доводи. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, принципу справедливості розгляду справи судом. Суд вважає дії позивача недобросовісним користуванням своїми правами при укладанні договору (також і з огляду на інші численні звернення з позовами про захист його прав як споживача за договорами, де він є позичальником, та умови яких не виконувались). Насильницьких дій щодо укладання договору судом не встановлені, оскільки надана позикодавцем грошова сума відповідала інтересам позичальника. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 міститься висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Таким чином, наявність умислу, нечесної підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, як й сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При розподілі судових витрат суд керується нормами ч.1 ст.141 ЦПК України. Під час звернення до суду позивач звільнений від сплати судових витрат на підставі ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Outcome: dismissed