Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначили, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 2057 , виданого 06.12.2006 Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради, їм на праві приватної власності належить по 27/100 частин квартири [ADDRESS] . 03.06.2024 за договором купівлі-продажу частини квартири, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М., [PERSON] придбала у [PERSON] 23/50 частин квартири [ADDRESS] . Таким чином позивачі є власниками всієї квартири [ADDRESS] . На день підписання договору купівлі-продажу [PERSON] звільнила квартиру, вивезла всі свої речі, віддала ключі, але в цій квартирі залишився зареєстрованим її син [PERSON] , місце проживання якого позивачам невідомо. Реєстрація відповідача в квартирі, належній позивачам, позбавляє їх об`єднати особові рахунки, отримати субсидію на оплату комунальних послуг, тому просять усунути перешкоди в здійсненні ними права власності на квартиру [ADDRESS] , визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування цією квартирою. В судове засідання позивачі, представник позивачів не з`явилися. До суду представник позивачів надав заяву, в якій просить розглядати справу без їх участі. На позовних вимогах наполягає. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку, відзив не подав. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Згідно довідки № 06.4-27/4146 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Реєстрація відповідача [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] підтверджується також відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру. Згідно довідки про не проживання особи, виданої ТОВ КК «Партнер-Хаус», [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає за даною адресою. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] , який не є власником квартири, не є членом родини позивачів, зареєстрований у квартирі, що належить позивачам на праві приватної власності, однак в ній не проживає. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Такий правовий висновок зроблений в постанові ВС КЦС від 09.12.2020 року справа № 209/2642/18. В постанові від 25 липня 2018 року справа № 638/13030/13-ц, Верховним судом зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивачів, спільним побутом із позивачами не пов`язаний, фактично у спірній квартирі не проживає, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся та залишається зареєстрованим в спірній квартирі, що чинить перешкоди у здійсненні власниками права власності. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку наданим у справі доказам, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: approved