Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом, уточненим у подальшому до Акціонерного товариства «Одесагаз» (далі - АТ«Одесагаз»), посилаючись на те, що 04 січня 2024 року вони придбали за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] . Зазначили, що під час моніторингу особового рахунку № [NUMBER] , щодо комунальних послуг за вказаною адресою, їм стало відомо, що за вказаним особовим рахунком існує заборгованість колишніх власників квартири перед АТ «Одесагаз», яку при укладанні договору купівлі-продажу, вони, як теперішні власники не зобов`язувались сплачувати за колишніх власників. Вказували, що не погоджуючись з існуючої заборгованістю, вони, 30 березня 2024 року звернулись до АТ «Одесагаз» із заявою про зміну особистого рахунку №10118331 та надання інформації про стан заборгованості за вказаним рахунком, але відповіді на свою заяву на час звернення до суду не отримала. Посилаючись на вищевказані обставини, а також на те, що вони, як нові власники квартири не повинні сплачувати борги попередніх власників, позивачі просили суд зобов`язати відповідача виключити з обліку по особовому рахунку № [NUMBER] заборгованість попередніх власників квартири за період до 04 січня 2024 року та стягнути з АТ «Одесагаз» на їх користь витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. по 5000,00 грн. кожному. Ухвалою суду від 20 травня 2024 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 28). Ухвалою суду від 02 вересня 2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с.125). Позивачі та їх представник, діючий за ордерами від 14 травня 2024 року в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце слухання справи були повідомлені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяву про підтримання позовних вимог та просили суд розглянути справу за їх відсутністю. Раніше надали відповідь на відзив, в обгрунтування якого зазначили, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, просили суд при винесені рішення врахувати висновки Верховного суду України (а.с. 20, 21, 49, 108-109, 114-118, 130). Представник відповідача, діючий за довіреністю від 24 жовтня 2023 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надав відзив на позов, в обгрунтування якого зазначив, що АТ «Одесагаз» є оператором газорозподільної системи та здійснює діяльність з розподілу природного газу, яка регулюється Кодексом газорозподільних систем та Типовим договором розподілу природного газу, затвердженими Постановами НКРЕКП №№ 2494, 2498 від 30 вересня 2015 року. Вказував, що відповідно до п. 1.1 Договору-договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Пунктом 1.2 Договору визначено, що його умови однакові для всіх споживачів України. Відповідно до п. 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС та п.1.3 Договору фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема, надання підписаної споживачем заяви приєднання, та/або сплата рахунку оператора ГРМ, та/або документальне споживання природного газу. Зазначив, що придбавши за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , позивачі набули статус споживачів природного газу. Згідно з інформацією наявною в АТ «Одесагаз» за адресою: [ADDRESS] , наявний особовий рахунок № [NUMBER] , заборгованість за послуги з розподілу природного газу за вказаною адресою, станом на 06 червня 2024 року становить 4243,05 грн. Стверджував, що з січня 2024 року по червень 2024 року по особовому рахунку № [NUMBER] не вносилась жодна оплата. Зазначив, що сума боргу у розмірі 4243,05 грн. складається із: 3009,23 грн. - заборгованість за період з березня 2022 року по жовтень 2023 року, яка виникла в наслідок неналежного виконання умов договору розподілу природного газу колишнім власником [PERSON] ; 297,98 грн. заборгованість колишнього власника ТОВ «Компані Фінанс» за період з листопада 2023 року грудень 2023 року; 935,82 грн. заборгованість за період з січня 2024 року по червень 2024 року, яка виникла в наслідок неналежного виконання умов договору розподілу природного газу споживачами [PERSON] та [PERSON] , які набули право власності на вказану квартиру та приєднались до умов Типового договору розподілу природного газу. Тобто, за позивачами існує заборгованість за послуги з розподілу природного газу за період з січня 2024 року по червень 2024 року в розмірі 935,82 грн., яка на момент звернення до суду не була оплачена. Вважає, що позивачі обрали не той спосіб захисту цивільних прав, тому просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 64-70, 73, 71). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що АТ «Одесагаз» є юридичною особою та діє на підставі Статуту, що підтверджується відповіддю з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №600126 від 20 травня 2024 року (а.с. 26-27). Встановлено, 04 січня 2024 року [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу від 04 січня 2024 року придбали у ТОВ «Компані Фінанс» в рівних частках квартиру [ADDRESS] , яка складається в цілому з 4-ох житлових кімнат, загальною площею 58,5 кв.м., в тому числі житловою площею 50 кв.м. (а.с. 13-14). 11 січня 2024 року [PERSON] зареєструвався в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 22 січня 2024 року (а.с. 6). Встановлено, що позивачі є ветеранами війни - учасниками бойових дій, що підтверджується посвідченнями серії [NUMBER] від 10 січня 2024 року, серії [NUMBER] від 10 жовтня 2023 року (а.с. 7, 12). З матеріалів справи вбачається, що 30 березня 2024 року [PERSON] звернулась до АТ «Одесагаз» про відкриття особистого рахунку (а.с. 15, 16). Відповідно до особового рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я колишнього власника [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на підставі договору про надання населенню послуг з газопостачання від 31 березня 2011 року, заборгованість за послуги з розподілу природного газу за вказаною адресою, станом на 06 червня 2024 року становить 4243,05 грн., що підтверджується довідкою про стан розрахунків з АТ «Одесагаз» від 05 червня 2024 року (а.с. 78-79, 80). Сума заборгованості у розмірі 4243,05 грн., складається із: 3009,23 грн. - заборгованість за період з березня 2022 року по жовтень 2023 року, яка виникла в наслідок неналежного виконання умов договору розподілу природного газу колишнім власником [PERSON] ; 297,98 грн. заборгованість колишнього власника ТОВ «Компані Фінанс» за період з листопада 2023 року грудень 2023 року; 935,82 грн. заборгованість за період з січня 2024 року по червень 2024 року, яка виникла в наслідок неналежного виконання умов договору розподілу природного газу споживачами [PERSON] та [PERSON] , які набули право власності на вказану квартиру та приєднались до умов Типового договору розподілу природного газу. Тобто, за позивачами існує заборгованість за послуги з розподілу природного газу за період з січня 2024 року по червень 2024 року в розмірі 935,82 грн., яка на момент звернення до суду не була оплачена. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання. Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора. Частиною 1 ст.525 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому такими учасниками є: споживач, виробник, виконавець. Виробник може бути одночасно і виконавцем. Згідно з ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено право споживача на одержання в установленому законодавством порядку необхідної інформації про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання послуг, їх споживчі властивості тощо. Також положення п.6 вказаної статті встановлюють право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Верховний Суд України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 визначив, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно п. 6 ч.1 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець (підприємство, яке надає житлово-комунальні послуги) зобов`язаний проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання. Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує; зокрема, за статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Суд звертає увагу на те, що чинним законодавством не визначено механізму списання боргів за отримані житлово-комунальні послуги. Отже, суд вважає, що особа, право якої порушено, може скористатися конкретним способом захисту свого права, при цьому способи захисту порушеного права не повинні суперечить вимогам ст. 16 ЦК України. Зобов`язання відповідача щодо виключення з обліку по особовому рахунку заборгованості попередніх власників, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту. З 04 січня 2024 року позивачі є власниками квартири [ADDRESS] . Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» від 16 липня 1999 року бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Для забезпечення ведення бухгалтерського обліку розрахунків за житлово-комунальні послуги на кожен об`єкт обліку (квартиру) підприємство відкриває один особовий рахунок. Особовий рахунок в квартирі відкривається за адресою, а не за особою, і є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій підприємства. Відкриття особового рахунку відбувається лише в разі новозбудованого житлового приміщення. Особовий рахунок абонента - це не лише дані про нарахування за послуги, оплату споживача та кінцева сума (сальдо) до оплати, а до нього також занесені основні дані щодо даного житлового приміщення, такі як інформація про власників даної квартири, кількість зареєстрованих осіб, опалювальну площу, субсидії, тарифи на послуги та інше, що, в першу чергу, є підставою для проведення підприємством нарахування за надані послуги. Відкриття особового рахунку відбувається шляхом переоформлення вже існуючого особового рахунку, який відкритий на попереднього власника. Зміни в особовий рахунок вносяться на підставі обґрунтованих звернень споживачів. Сам факт рахування за певною квартирою суми боргу, не свідчить про порушення прав, у даному випадку, позивача. Позивачами не доведено, що на час розгляду справи у суді відповідачем порушуються їх права, як споживачів комунальних послуг та власників квартири. Доказів звернення відповідача до суду з позовом до позивачів про стягнення заборгованості за надані послуги не надано, як і не надано доказів такого звернення до позивача про стягнення вказаної заборгованості в досудовому порядку. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином. В даному випадку позивачами не оспорюється ціна (вартість, тарифи) комунальних послуг, які надаються відповідачем, а не визнається заборгованість, що рахується на особовому рахунку за квартирою, на яку вони набули право власності, однак сам по собі факт зазначення заборгованості по комунальним послугам, який утворився до набуття ним права власності, не свідчить про порушення відповідачем їх прав, як споживачів послуг. За таких обставин, суд вважає, що позивачами не доведено, яким саме чином порушуються їх права, як співвласників квартири [ADDRESS] та споживачів послуг, а тому прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст.\~ст.\~76,\~77\~ЦПК України доказами є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовом, що пов`язані з порушенням їх прав. Оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок держави.

Outcome: dismissed