Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: [PERSON] звернулась до суду із позовом до держави російської федерації в особі міністерства юстиції рф про стягнення майнової та моральної шкоди, спричиненої в результаті військового вторгнення російської федерації. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , площею 38.5 м2. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан. Даний Указ винесено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. З 24.02.2022 російська федерація продовжує повномасштабне вторгнення на території України. Частина території України, зокрема м. Лисичанськ, окуповані. Внаслідок артилерійських обстрілів в період з 08.03.2022 по 05.07.2022 квартира повністю зруйнована через потрапляння снарядів та пожежу, яка виникла внаслідок цього. Був зруйнований і багатоквартирний будиної також. В результаті зазначених подій її квартира має нежилий стан і не може використовуватися для подальшого проживання, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості користуватись квартирою та майном, яке в ньому знаходилось. Такими чином, у результаті артилерійських обстрілів під час військового вторгнення російської федерації їй спричинено майнову та моральну шкоду. Вважає, що вина за спричинення завданої їй матеріальної та моральної шкоди лежить на державі російська федерація. Згідно даних телеграм каналу «Трикутник», 27.02.2024 опублікувала інформацію про пусті квартири, які підлягають розгляду та внесення їх у маневрений фонд по МУП «КЦКО» м. Лисичанська станом на 05.02.2024 Її квартира [ADDRESS] значиться в цьому списку, та вона позбавлена права власності на неї. Таким чином їй спричинено матеріальну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 1200000,00 грн. Зазначає, що вона перебуває у стані постійного стресу та нервозності, внаслідок збройної агресії російської федерації, що призвело до позбавлення власного житла та речей. Тому з урахуванням вимог розумності і справедливості просить суд визначити розмір компенсації моральної шкоди в сумі 1000000 грн., що підлягає стягненню на її користь з відповідача російської федерації. Відзив на позовну заяву не надходив. Письмові пояснення третіх осіб: Від представника третьої особи - Міністерства закордонних справ України поступили письмові пояснення на позовну заяву, в яких зазначено, що МЗС здійснює захист прав та інтересів України під час вирішення міжнародних спорів за участю України та інших суб`єктів міжнародного права. Також, МЗС забезпечує координацію діяльності, що здійснюється державними органами у сфері зовнішніх зносин, сприяє державним органам у частині здійснення ними зовнішніх зносин, надання їм відповідної методичної, консультаційної та інформаційної допомоги, дотримання міжнародних зобов`язань України. Разом з тим, у справах з іноземним елементом щодо приватноправових відносин, одним із учасників яких є іноземні держави, акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та в інших випадках, передбачених законами України і міжнародними договорами України, застосовується судовий імунітет. У випадку пред`явлення позову до іноземної держави, питання судового імунітету розглядається, зокрема, відповідно до статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право». Крім того, судовий імунітет поширюється також на акредитовані в Україні дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав, їх службових осіб. Дипломатичний і консульський імунітети регулюються національним законодавством і міжнародними конвенціями: Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, Віденською конвенцією про консульські зносини і факультативними протоколами 1963 року. На відміну від іноземних держав вони підлягають юрисдикції судів України лише в межах, визначених принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорами відповідної держави. При цьому, рішення про відмову від імунітету може бути прийняте виключно державою, що акредитує, а не дипломатичним представництвом самостійно, в якому здійснює функції дипломатичний агент - тобто Урядом цієї держави в особі відповідного зовнішньополітичного відомства. Разом із тим, у зв`язку із порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, МЗС 24.02.2022 нотифікувало МЗС рф про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14.02.1992. Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинено відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Отже, подальше застосування зазначеного вище алгоритму з отримання згоди рф на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється. Також від представника третьої особи - Міністерства юстиції України поступили письмові пояснення на позовну заяву, в яких зазначено, що частиною 5 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08.06.1977, несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №990/80/22, російська федерація, вчинивши неспровоковании та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії. При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно російська федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08.06.2022 та 22.06.2022 у справах №490/9551/19 та №311/498/20. Необхідно також врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, відповідно до якої національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом "генерального делікту"). Отже, можна дійти висновку про застосування у даній справі "деліктного винятку", відповідно до якого будь-який спір, що виник на її території у юридичної особи України, навіть з іноземною країною, зокрема, й російською федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Слід також зазначити, що у зв`язку з повномасштабною агресивною війною, яку російська федерація розв`язала і веде проти України та українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства, 03.03.2022 був ухвалений Закон України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів» № 2116- IX, який набрав чинності 07.03.2022, та передбачає можливість примусового вилучення майна без будь-якої компенсації не лише російської федерації, але і її резидентів. Стислий виклад позиції сторін: Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з держави російська федерація на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 1200000 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000000 грн., а також стягнути з російської федерації на користь держави судовий збір. Не заперечують проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Представник відповідача держави російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно належним чином, шляхом розміщення інформації про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади. У постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 зазначено, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема російською федерацією, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російська федерація, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії росії, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд також зазначив, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо її згоди бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24.02.2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з російською федерацією у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією росії проти України, чим порушено суверенітет України, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. У зв`язку з викладеним, суд не направляє запит до відповідача для отримання згоди бути відповідачем у цій справі. Представник третьої особи - Міністерства юстиції України Заник М.Ф. в судовому засіданні просив при ухваленні рішення врахувати письмові пояснення Міністерства юстиції України, долучені до матеріалів справи. Представник третьої особи - Міністерства закордонних справ України в судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся завчасно належним чином. При цьому у поданих письмових поясненнях просив розгляд справи проводити у відсутності представника, при ухваленні рішення врахувати письмові пояснення Міністерства юстиції України, долучені до матеріалів справи. З урахуванням положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки представник відповідача держави російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало. Тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31.05.2024 позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу у строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 07.06.2024 у зв`язку із усуненням недоліків по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.07.2024 задоволено клопотання [PERSON] про залучення третіх осіб. Залучено по цивільній справі за позовом [PERSON] якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство закордонних справи України та Міністерство юстиції України. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 09.09.2024 по справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що позивач [PERSON] є громадянкою України, народилася [INFO] м. Донецьк, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] (а.с. 6-7). Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11.04.2022 № 2609-5000938401, позивач [PERSON] з м. Лисичанськ Луганської області, перемістилася в м. Надвірна Івано-Франківської області (а.с. 11). Також згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11.04.2022 № 2609-5000938401, позивач змінила місце фактичного проживання [ADDRESS] , та проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач є пенсіонером та є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення та довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 213683 (а.с. 10, 12). Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.04.2024, та витягом з Державного реєстру речових прав від 25.04.2024 (а.с. 8-9). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права: Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні. 02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX). Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22). Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Щодо позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20)). В даній справі позивач на доведення завдання матеріальної шкоди посилався на телеграм канал "Трикутник", де опублікована інформація про пусті квартири, які підлягають розгляду та внесення у маневрений фонд по МУП "КЦКО" м. Лисичанськ, і як наслідок позбавлення права власності позивача. Посилання на інформацію в телеграм каналі суд вважає неналежним доказом на підтвердження завдання матеріальної шкоди та її розміру. Тому суду дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність шкоди і причинний зв`язок, тому позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди не підлягають до задоволення. З урахуванням встановлених обставин справи, відсутності порушеного належного саме позивачу права (майнового чи особистого немайнового права), що є необхідним для стягнення відшкодування майнової шкоди, суд вважає, що відсутні підстави стверджувати, що позивач навів обставини, які б давали підстави для висновку про задоволення позову в частині стягнення майнової шкоди. Щодо розміру грошової компенсації моральної шкоди. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). Змагальність сторін є однією з основних засада (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Тому при визначенні грошової компенсації моральної шкоди суд враховує те, що: дійсно внаслідок військової агресії рф проти України позивач зазнала моральної шкоди; законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості); розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії рф проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди; такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії рф проти України тощо. З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та вимушеного переселення з м. Лисичанськ Луганської області, позивачка зазнала моральних страждань, які виразилися у погіршенні емоційного, психологічного та матеріального стану. Суд погоджується з доводами позивача щодо того, що після зміни місця проживання вона була позбавлена звичного ритму життя, можливості повернутись до м. Лисичанська, де мала налагоджений побут, що призвело до моральних збитків. Крім того, судом враховано, що за приписами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди завдану російською федерацією. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно неї. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачці моральну шкоду, суд враховує розмір задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). При цьому суд вважає, що позивачу була заподіяна моральна шкода через необхідність вимушеної зміни місця проживання та необхідності знову налагоджувати побут вона була позбавлена звичного ритму життя та можливості повернутись до м. Лисичанська, а тому вважає можливим стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. 00коп. Зазначений розмір моральної шкоди в такому розмірі, відповідає характеру і тривалості моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її житті, наслідки, що настали, та їх невідворотність, на думку суду, стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1000000 грн. 00 коп. є достатнім та справедливим розміром компенсації за заподіяну позивачці шкоду. Аналізуючи обставини, встановлені у судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачем не заявлялась вимога про відшкодування їй судових витрат. Крім того позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору на підставі п. 9 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", як особу з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] (а.с. 10). Тому судовий збір за задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню з відповідача російської федерації в користь держави Україна. Судовий збір за позовну вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, у зв`язку із відмовою позову в цій частині, та звільненням позивача від сплати судового збору, підлягає компенсації за рахунок держави Україна. Висновки суду: Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позов необхідно задовільнити частково та стягнути з відповідача держави російської федерації на користь позивача [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1000000 грн. У задоволенні позову в частині стягнення держави російської федерації в користь [PERSON] майнової шкоди у 1200000 грн. необхідно відмовити. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати підлягають стягненню з відповідача держави російська федерація, зокрема: 1211 грн. 20 коп. судового збору в дохід держави. На підставі ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 48, 49 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 11, 15, 16, 23, 1166, 1192 ЦК України,

Outcome: approved