Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вищевказаним позовом посилаючись на те, що протягом 35 років він працював на підприємстві відповідача за різними професіями. Під час роботи відпадав під вплив шкідливих факторів, що призвело до виникнення у нього професійного захворювання. Висновком МСЕК від 18.07.2024 йому первинно встановлено 65% втрати працездатності та третю групу інвалідності, безстроково. Внаслідок захворювань його турбує постійний біль у шиї та хребті з обмеженням рухів у суглобах, болі та заніміння рук, порушена хода, задишка при помірному фізичному навантаженні, кашель, запаморочення, зниження слуху. Він повинен постійно перебувати під наглядами лікарів, проходити регулярні медичні обстеження, відновлювальні процедури і лікування. У зв`язку з хронічними професійними захворюваннями він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, попри його вік (55 років) не може влаштуватися на роботу та допомагати сім`ї. Він відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги. Його самопочуття не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, що викликає у нього моральні страждання. Вважає, що з боку відповідача повинна бути відшкодована позивачу моральна шкода у розмірі 390 500,00 грн. Представником відповідача\~подано відзив\~на позов,\~позовні вимоги\~вважає необґрунтованими,\~безпідставними та\~такими,\~що не\~підлягають задоволенню. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивач знав про шкідливі умови праці без яких неможлива конкретна робота на гірничому підприємстві та свідомо продовжував працювати на таких умовах, отримуючи за це відповідні пільги, компенсації та більшу оплату. Позивач за весь період роботи не заявляв про порушення зі сторони Товариства умов праці. Право на пенсію позивач отримав 13.03.2014, однак продовжував працювати протягом 9,5 років та звільнився з роботи не за станом здоров`я, а у зв`язку з виходом на пенсію. Через два дні після звільнення позивач знову уклав трудовий договір з відповідачем. Акт розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання та висновок МСЕК не підтверджують наявність у позивача моральних страждань. Вважають, що безвідповідальне ставлення позивача до свого здоров`я призвело до отримання професійних захворювань. Із наведених в позові обставин не вбачається, яким чином відповідач порушив законні права та інтереси позивача, внаслідок яких він отримав моральні страждання. Наведений в позовній заяві опис моральних страждань позивача нічим не підтверджено. Сума моральної шкоди у розмірі 390 500 грн на думку відповідача, є вкрай завищеною та необґрунтованою. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У встановлений судом строк від позивача відповідь на відзив не надійшла. 09 серпня 2024 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою від 29.08.2024 відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. [PERSON] , [INFO] , з 02 грудня 1985 року по 23 жовтня 1986 року та з 13 березня 1989 року по 04 вересня 2023 року працював на підприємстві відповідача помічником машиніста екскаватора, машиністом екскаватора. 04 вересня 2023 року він був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. 06 вересня 2023 року позивача прийнято в АТ «ПІВДГЗК» слюсарем черговим та з ремонту устаткування, 07 листопада 2023 року він звільнився за власним бажанням. Відповідно до\~Акту розслідування\~причин виникнення\~хронічного професійного\~захворювання (отруєння)\~від 17\~травня 2024\~року \~проведено розслідування\~причин виникнення\~у [PERSON] професійного захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації: синдром церебрально-периферичної ангіодистонії ускладненої дисциркуляторною енцефалопатією з вестибулопатією та астено-іпохондричним синдромом; синдромом полірадикулоневропатії з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), деформуючого артрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових та колінних суглобів (ПФ другого ступеня). Хронічне обструктивне захворювання легень група А (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), ЛН першого-другого ступеня. Згідно з пунктом 17 акту професійне захворювання виникло внаслідок за таких обставин: працюючи машиністом екскаватора рудоуправління з 03.05.1995 по 04.09.2023 [PERSON] через недосконалість робочого місця, виконував роботи, що характеризуються впливом вібрації, рівень якої перевищував нормативне значення та пилу, концентрація якого перевищувала нормативне значення; працюючи помічником машиніста екскаватора рудоуправління з 13.03.1989 по 03.05.1995 підпадав під вплив вібрації, рівень якої перевищував нормативне значення та пилу, концентрація якого перевищувала нормативне значення. Причинами виникнення професійного захворювання є: загальна вібрація (перевищення рівня віброприскорення та віброшвидкості) та пил переважно фіброгенної дії, концентрація пилу з вмістом вільного кристалічного кремнію діоксиду від 10% до 70% в повітрі робочої зони перевищувала нормативне значення в 2,6-7,5 раз (5,2-15 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3). Згідно з даними інформаційної довідки про умови праці від 09.11.2023, умови праці машиніста екскаватора рудоуправління [PERSON] відносяться до 3 класу 2 ступеня (шкідливі). Також встановлено, що прояви хвороби турбували позивача з 2021 року, він проходив стаціонарне лікування в медичних закладах. Медичним висновком ЛЕК ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 18.04.2024 №643 [PERSON] встановлено професійний характер захворювання. При первинному огляді обласною МСЕК №2 18 липня 2024 року [PERSON] встановлено 65 % втрати професійної працездатності (50% - по віюраційній хворобі, 15% - ХОЗЛ) безстроково. Також встановлена третя група інвалідності з 24.06.2024. Позивачу протипоказана важка фізична праця, тривала хода, вимушена поза, переохолодження, в умовах вібрації, виробничого пилу. Із довідки АТ «Південний ГЗК» від 15.08.2024 №64 видно, що загальний стаж позивача на підприємстві складає 35 років 6 місяців 17 днів, стаж в шкідливих умовах праці 33 роки 24 дні. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.\~ \~ \~ \~ Стаття 173 КЗпП закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у нього стійкої втрати професійної працездатності, встановленої при первинному огляді МСЕК 18.07.2024 року 65% з 24 червня 2024 року безстроково та встановлення ІІІ групи інвалідності. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжував працювати в шкідливих умовах праці, що стало причиною виникнення у нього професійного захворювання, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Також суд\~не \~погоджується із\~запереченнями представника\~відповідача про\~відсутність у\~відповідача підстав\~для відшкодування\~позивачу моральної\~шкоди у\~зв`язку з\~недоведеністю яким\~чином АТ\~«ПІВДГЗК» порушило\~законні права\~та інтереси\~позивача, оскільки із пунктів 17, 18 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання видно, що професійне захворювання позивача виникло під час роботи в «ПІВДГЗК» та виконання робіт за своєю спеціальністю, які були пов`язані з перевищенням рівня вібрації, концентрації пилу з перевищенням вільного кристалічного кремнію діоксиду, що було наслідком недосконалості робочого місця позивача. Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів робочого місця позивача та його шкідливого впливу на його здоров`я - відповідачем не надано. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, йому протипоказана важка фізична праця, тривала хода, вимушена поза, переохолодження, в умовах вібрації, виробничого пилу, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення звичайного способу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення показників вібрації та пилу на робочому місці позивача, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення з 24.06.2024 року 65 % ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням безстроково, встановлення ІІІ групи інвалідності, неможливість відновлення\~попереднього фізичного\~стану,\~тяжкість і\~незворотність змін\~у повсякденному\~житті,\~необхідність реабілітації,\~обсяг фізичних\~та моральних\~страждань позивача,\~їх інтенсивність\~та довготривалість\~(із\~наданих доказів\~видно,\~що у\~позивача скарги\~на прояви\~хвороби мали\~місце з\~2021\~року),\~істотність вимушених\~змін у\~його життєвих\~стосунках,\~наслідків,\~що наступили.\~ Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємствівідповідача, яка склала 33 роки 24 дні. Разом з тим слід врахувати, що після отримання права на пенсію [PERSON] продовжив працювати на підприємстві відповідача більше 9 років і через два дні після звільнення у зв`язку з виходом на пенсію знову уклав трудовий договір з відповідачем, працював в іншому цеху. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. З урахуванням\~вищезазначеного та враховуючи\~дотримання засад\~розумності і\~справедливості,\~суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 260 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я. оскільки встановлення відсотків втрати працездатності безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20, від 21 червня 2022 року у справі №599/645/21. Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже зміни внесені до підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України, що набрали чинності з 23.05.2020, не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 260 000,00 грн. В стягненні решти суми на відшкодування моральної шкоди в розмірі 130\~500,00 грн слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 2600,00 грн.

Outcome: partial