Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: Одеська товарна біржа, [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 27.09.1996 року між покупцями та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1540, який було укладено на : Одеській товарні біржі. Позивач зазначає, що на момент укладення договору сторони договору не були обізнані щодо його нотаріального посвідчення. Наразі позивачу стало відомо, що договір не відповідає чинному законодавству, що унеможливлює позивача в отримання свідоцтві про право власності після смерті батька. На підставі\~викладеного позивач\~просить:\~визнати дійсним\~договір купівлі-продажу\~нерухомого майна\~№ 1540\~від 27.09.1996\~року,\~укладеного на Центральній Одеській товарній біржі нерухомості. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. На адресу суду 24.09.2024 року (вх. № 31226) надійшла заява за підписом позивача [PERSON] щодо можливості розгляду справи за її відсутності, згідно якої позивач зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.31). Відповідач: [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, до суду не з`явилась, про причини не явки суду не повідомила. Треті особи: Одеська товарна біржа та [PERSON] до суду також не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись. Судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку, позивач звернулась з заявою про слухання справи за її відсутності, підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2024 року вирішено провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані позивачами на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1540 від 27.09.1996 року укладеного на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа нерухомості» [PERSON] діюча від імені [PERSON] на підставі довіреності № 4-4563 засвідченої П`ятою державною нотаріальною конторою 17.09.1996 року, [PERSON] , діючий на підставі опікунської ради № 203/1 Ленінської районної ради народних депутатів від 04.09.1996 року, діючий зі згоди матері [PERSON] продали, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] (а.с.5-7). Відповідно до відмітки проставленої на звороті договору купівлі-продажу нерухомого майна, право власності на квартиру було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за фізичними особами: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 191 стор.55 кн.164пр. Позивач зазначає, що її батько, учасник договору купівлі-продажу помер, у зв`язку з цим, виникла потреба у прийнятті спадщини на 1/3 частину квартири придбаної через товарну біржу, однак, позивач отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки договір купівлі-продажу не було посвідчено нотаріально. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , актовий запис № 10110, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.8). З огляду на досліджені документи судом встановлено, що після укладення договору купівлі-продажу покупці зареєстрували право власності в КП «ОМБТІ та РОН» та зареєструвались за адресою придбаного нерухомого майна. Позивач зазначає, що сторонами договору було досягнуто всіх його істотних умов та вчинено дій пов`язаних з його виконанням, а саме: покупці сплатили грошові кошти та вселилась до житлового приміщення, сплачують комунальні платежі та утримують майно, а продавці у свою чергу звільнили приміщення та знялися з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Підставами позовних вимог, позивач зазначила, що не має можливості розпорядитись власністю, зокрема прийняти спадщину після смерті батька, оскільки договір не відповідає вимогам чинного законодавства, з підстав його нотаріального не посвідчення. Враховуючи те, що правовідносини між сторонами виникли під час дії Цивільного кодексу України 1963 року, тому мають регулюватися саме його нормами. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно ст.15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу в 1996 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , та всі істотні умови даного договору сторонами були виконані, що підтверджується фактом проживання за зазначеною адресою саме позивача по справі та те, що відповідачі (продавці) за вказаною адресою зняті з реєстраційного обліку. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме - купівлі-продажу квартири, правочин був реальним і вчиненим у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1996 році. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги правомірні, підтверджені нормами ст. 47 ч.2 ЦК України в редакції 1963 року, що регулювала дані правовідносини на час укладення договору купівлі-продажу і підлягають задоволенню. У зв`язку з тим, що матеріалами справи встановлений факт ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення угоди, і така можливість фактично втрачена, правочин підлягав державній реєстрації і така реєстрація була проведена, враховуючи неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивачів шляхом задоволення позову.

Outcome: approved