Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника звернулася до суду та відповідно до позовних вимог просила суд внести зміни до актового запису №3478 від 24 грудня 2020 р. про народження [PERSON] [INFO] складеного Оболонським районним у м.Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Київ), у графі «Прізвище» замість « [PERSON] » вказати « [PERSON] ». Вимоги обгрунтовані тим, що позивач не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, [INFO] народила дитину - хлопчика, якому було дано ім`я [PERSON] . 24.12.2020 року Оболонським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) здійснено реєстрацію народженої дитини за прізвищем матері та за згодою особи, яка визнала себе батьком, з яким [PERSON] певний період підтримувала стосунки. Згідно Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] виданого на ім"я малолітнього [PERSON] батьком дитини записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . В послідуючому відповідач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про визнання свого батьківства по відношенню до малоітнього [PERSON] , матір"ю якого є позивач, та внесення змін до актового запису. Вимоги відповідач [PERSON] мотивував тим, що він підтримував стосунки з позивачем, а з березня по липень 2020 року спільно проживав і мав намір зареєструвати шлюб з [PERSON] , але у зв`язку з непорозуміннями щодо організації майбутнього сімейного життя, шлюб не був зареєстрований. Позивач завагітніла і відповідач вважав, що це їх спільна дитина. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 23.06.2023 року у справі №756/16749/21 визнано [PERSON] батьком дитини [PERSON] , [INFO] та внесено зміни до актового запису про народження та змінено дитині прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » та по батькові з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Ухвалене рішення взагалі не містить обґрунтування необхідності зміни прізвища дитині, якій на той час виповнилось майже три роки і дитина вже знала своє ім`я і прізвище. Верховний Суд у Постанові від 20.10.2023 у справі № 752/11710/21 вказав, що встановлення батьківства та внесення відомостей до актового запису про народження дитини про батька дитини самі по собі не є підставою для зміни прізвища дитини. Зазначені висновки не були враховані при ухваленні рішення. Позивач [PERSON] позов про встановлення батьківства не визнавала, оскільки біологічне батьківство [PERSON] не підтверджене молекулярно-генетичною (біологічною) експертизою, рішення суду обгрунтоване лише неявкою [PERSON] до експертної установи для забору біологічних зразків, причини такої неявки суд взагалі не встановлював. Крім того, висновком експертизи не спростоване і батьківство [PERSON] , а його відмова обумовлена тиском [PERSON] . Після ухвалення рішення суду відповідач [PERSON] невідомо яким чином вніс зміни в актовий запис про народження і отримав свідоцтво про народження дитини, де відповідач вже був записаний батьком малолітнього [PERSON] . 26.07.2023 року відповідач отримав повторне свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 26.07.2023 року, яке також було анульоване, про що свідчить відповідь Оболонського відділу ДРАЦС у м.Києві від 23.11.2023 року № 1837/33.5-80. 28.12.2023 [PERSON] отримав нове вже третє повторне Свідоцтво про народження дитини [PERSON] Серія [NUMBER] , видане Оболонським РАЦС . Ще до встановлення батьківства, а саме 12.10.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про зміну імені дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] » та внесення змін до актового запису про народження. Тобто, мав намір змінити дитині повністю і прізвище, і ім`я, і по-батькові. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 01.04.2024 року за заявою позивача його позов про зміну імені дитини залишений без розгляду. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини дитина має бути зареєстрована одразу після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства. Відповідно до ч.1,4 ст.144 СК України батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі ДРАЦС. Реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням походження дитини, а також присвоєнням їй прізвища, імені, по батькові та засвідчується свідоцтвом про народження. Згідно із частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові дитини записуються за її вказівкою. Під час реєстрації народження сина позивачка не перебувала у зареєстрованому шлюбі ні з відповідачем, ні з іншою особою, отже, прізвище дитині « [PERSON] » визначене за прізвищем матері в установленому законом порядку. Син [PERSON] від народження проживає разом з позивачем [PERSON] . Свого біологічного батька він не знає, іноді своїм татом він називає дідуся, оскільки інших батьків він ніколи не бачив. З двох років він знає своє прізвище і ім`я, воно подобається йому, він відгукується лише на ім`я [PERSON] . Наразі він дуже добре знає і називає своє прізвище « [PERSON] ». На питання дорослих до дитини «як тебе звати?» він з гордістю відповідає: « [PERSON] ». Будь-які інші прізвища, вжиті особисто до нього не сприймає як свої власні, про що свідчить і Акт обстеження умов проживання від 30.04.2024 року, проведеного Службою у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації. Відповідно до частини першої статті 294 СК України фізична особа має право на ім`я, яке згідно зі ст.28 ЦК України складається із прізвища, власного імені та по батькові. Право на ім`я, встановлене ст.294 ЦК України, є невід`ємним немайновим особистим правом фізичної особи. Визнання [PERSON] батьком дитини в судовому порядку та зміна прізвища дитині через три роки після його народження, наразі порушує особисте немайнове право малолітньої дитини. Згідно з частинами першою, третьою статті 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Частини друга, третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачають, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина відповідно до статті 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року має право на збереження індивідуальності. Одним із основних засобів ідентифікації дитини є її ім`я, яке надається дитині при народженні і складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2018 року у справі N 759/3363/16, при застосуванні частини п`ятої статті 148 СК України, зробив висновок, що « при вирішенні спору між батьками щодо зміни прізвища дитини приймаються до уваги різні обставини, які мають свідчити про те, що зміна прізвища дитини відповідає її інтересам. До них відноситься: виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини; інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища дитини її інтересам. Тобто інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо зміни прізвища дитини. При вирішенні справи про зміну прізвища дитини необхідно також враховувати стосунки, які існують між дитиною та її батьками, в тому числі й з тим із батьків, хто проживає окремо ». Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року) (далі - Конвенція ООН про права дитини), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини). Статтею 8 Конвенції ООН про права дитини визначено обов`язок держави поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. У Постанові КЦС у справі № 946/750/20 від 16.02.2024 Верховний Суд констатував, що « при вирішенні спору щодо зміни прізвища малолітньої дитини узагальнений та формальний підхід є неприпустимим. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, дослідження різноманітних чинників, особливостей фактичних обставин справи крізь призму врахування найкращих інтересів дитини». Також, у постанові Верховного Суду від 13.04.2020 року у справі № 265/3172/14-ц КЦС сформулював аналогічний висновок: « Інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо зміни прізвища дітей. Позивач у справі щодо зміни прізвища дитини повинен довести, що зміна прізвища дитини буде відповідати її інтересам. Саме по собі встановлення батьківства не є підставою для зміни прізвища.» Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що один із батьків може вимагати змінити прізвище дитини для якнайкращого забезпечення її інтересів, в тому числі шляхом звернення до суду. Наразі, про добровільну зміну прізвища дитини з відповідачем домовитись не можливо, оскільки сторони будь-які стосунки не підтримують, взагалі не спілкуються. [PERSON] самостійно забезпечує усіма умовами, необхідними для виховання та розвитку свого сина, [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги не надає, що свідчить про самоусунення від виконання батьківських обов`язків. Встановленого судом ймовірного батька - дитина не бачила жодного разу від свого народження - ні до встановлення батьківства, ні після. З моменту ухвалення рішення суду пройшов майже рік, але відповідач навіть ніяких намагань не робив задля виконання своїх батьківських обов`язків. Всупереч вимогам закону [PERSON] ніяким чином не реалізує свої права та обов`язки щодо дитини, відтак незрозуміло для якої мети йому було необхідне встановлення батьківства, будь - яких обов`язків, що покладені на батька відповідач по відношенню до свого сина [PERSON] не здійснює. Син позивачки [PERSON] є частиною її родини, яка має прізвище « [PERSON] » та є для дитини важливим елементом з метою його приналежності до родичів, які є його справжньою родиною та які приймають безпосередню участь у його житті та вихованні, а відтак зміна прізвища на « [PERSON] » внесла дискомфорт у побут та подальше життя дитини. З метою усунення відмінності у прізвищі позивачки та прізвищі дитини існує необхідність у зміні прізвища дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Зміна прізвища призведе до зміцнення емоційного та сімейного балансу між родиною « [PERSON] » та дитиною, сприятиме меті, покладеній в основу пріоритету правовідносин родини, матір матиме ще тісніший і більший зв`язок із сином, що охоплюється сферою "сімейного життя". І навпаки, різні прізвища матері та сина призведуть до труднощів у ідентифікації дитини у соціальному середовищі або сприятимуть негативним змінам у житті дитини. На сьогодні [PERSON] виповнилось 3 роки 7 місяців. Він має друзів, товаришів, з якими постійно спілкується, грається. Він з дитинства перебуває на обліку у медичних закладах під прізвищем « [PERSON] "єв». Зміни у прізвищі [PERSON] з урахуванням віку дитини можуть негативно позначитись на його вразливій психіці. У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, з урахуванням найкращих інтересів у першу чергу дитини, її самоіндентифікації, її інтеграції з прізвищем « [PERSON] » у сім`ї та за її межами, а також з метою уникнення ризиків порушення травматизму, емоційного та психологічного стану та для задоволення особистого бажання самої дитини, з урахуванням наведених обставин зміна прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » буде відповідати її інтересам, сприятиме психологічному та гармонійному сталому розвитку. В судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволені позову з обставин викладених в позовній заяві, додатково пояснивши, що відповідач ніякої участі у житті малолітнього [PERSON] не приймає, не приймає участі у його вихованні та утриманні, а також у відповідача відсутнє будь - яке спілкування з малолітнім [PERSON] . Малолітній [PERSON] знає себе під прізвищем « [PERSON] » а прізвище « [PERSON] » у малолітнього [PERSON] викликає роздратування та задоволення рішення буде відповідати саме інтересам малолітньої дитини. Відповідач [PERSON] в зал судового засідання не з`явився, про день, місце та час проведення судових засідань сповіщався належним чином як повістками надіслані відповідачу за місцем його реєстрації так і засобами електронного зв"язку, про причини своєї неявки суд не повідомив. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду Від представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації надійшла до суду заява про слухання справи у відсутність представника третьої особи, в якій також зазначено, що відповідач [PERSON] не звертався до третьої особи щодо визначення порядку спілкування з малолітнім [PERSON] та, як було встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , а також зі своїми дідусем та бабусею, відповідач вихованням малолітнього не займається. Представник третьої особи Оболонського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в зал судового засідання не з`явився. Також в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] які в судовому засіданні вказали, що відповідач [PERSON] не займається вихованням, утриманням та забезпеченням сина [PERSON] , ніякої ролі в житті малолітнього не відіграє, а також те, що малолітній [PERSON] знає себе саме під прізвищем « [PERSON] », а прізвище « [PERSON] » викликає у нього роздратування. Заслухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного, що відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Також статтею 13 ЦК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як слідує з матеріалів справи, що у позивача [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , про що було внесені відповідні відомості до актового запису №3478 від 24.12.2020 р. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян слідує, що 24.12.2020 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) здійснено реєстрацію народженої дитини за прізвищем матері та за згодою особи, яка визнала себе батьком, з яким [PERSON] певний період підтримувала стосунки. Згідно Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] [PERSON] батьком дитини записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 23.06.2023 року у справі №756/16749/21 визнано позивача [PERSON] . Вказана обставина, відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягає. На підставі вказаного рішення було видано повторно свідоцтво про народження малолтінього [PERSON] від 28 грудня 2023 р. та до актового запису про народження були внесені відповідні зміни а саме було змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », внесені зміни про відомості про батька дитини, а також змінено по батькові дитини. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, у томі числі і спілкуватися зі своїм батьком, бабусею та дідусем. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім"ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов"язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Конвенцією ООН «Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина має право вільно висловлювати власні погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага. Дитина має право вільно висловлювати свої думки; це право включає свободу шукати, одержувати і передавати інформацію та ідеї будь-якого роду. Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини Відповідно до частини першої статті 294 СК України фізична особа має право на ім`я, яке згідно зі ст.28 ЦК України складається із прізвища, власного імені та по батькові. Право на ім`я, встановлене ст.294 ЦК України, є невід`ємним немайновим особистим правом фізичної особи. Статтею 145 СК України визначено, що прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Батьки, які мають різні прізвища, можуть присвоїти дитині подвійне прізвище, утворене шляхом з`єднання їхніх прізвищ. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як убачається з матеріалів справи, що позивач та відповідач мають різні прізвища та спочатку малолітній [PERSON] мав прізвище « [PERSON] » та з прізвищем « [PERSON] » малолітній себе не асоціює дане прізвище викликає у нього роздратування, дана обставина також підтверджужться актом обстеження умов проживання складеного представником третьої особи 30.04.2024 р. Постановою КЦС у справі № 946/750/20 від 16.02.2024 Верховний Суд констатував, що « при вирішенні спору щодо зміни прізвища малолітньої дитини узагальнений та формальний підхід є неприпустимим. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, дослідження різноманітних чинників, особливостей фактичних обставин справи крізь призму врахування найкращих інтересів дитини». Крім того у постанові Верховного Суду від 13.04.2020 року у справі № 265/3172/14-ц КЦС сформулював аналогічний висновок: « Інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо зміни прізвища дітей. Позивач у справі щодо зміни прізвища дитини повинен довести, що зміна прізвища дитини буде відповідати її інтересам. Саме по собі встановлення батьківства не є підставою для зміни прізвища.» Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що один із батьків може вимагати змінити прізвище дитини для якнайкращого забезпечення її інтересів, в тому числі шляхом звернення до суду. Частиною 5 статті 148 СК України визначено, що у разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини У постанові від 15 серпня 2018 року у справі N 759/3363/16, при застосуванні частини п`ятої статті 148 СК України, зробив висновок, що « при вирішенні спору між батьками щодо зміни прізвища дитини приймаються до уваги різні обставини, які мають свідчити про те, що зміна прізвища дитини відповідає її інтересам. До них відноситься: виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини; інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища дитини її інтересам. Тобто інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо зміни прізвища дитини. При вирішенні справи про зміну прізвища дитини необхідно також враховувати стосунки, які існують між дитиною та її батьками, в тому числі й з тим із батьків, хто проживає окремо » Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню Питання судовий витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved