Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

У травні 2024 року позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири [ADDRESS] , укладеного 21 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 21 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] внаслідок введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення, укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло 1/2 частки належить [PERSON] , доньці [PERSON] . 28.11.2023 [PERSON] хотіла подарувати доньці 1/2 частки, проте дізналась, що було укладено договір купівлі-продажу, а не спадковий договір, що є іншим правочином по своїй суті. Відтак позивач вважає, що правочин між нею та відповідачем у 2014 році був вчинений під впливом обману (а.с.3-109). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року відкрито загальне позовне провадження. Призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні (а.с.111-112). 22.05.2024 до суду надійшло клопотання представника позивача та відповідача про затвердження мирової угоди (а.с.119-130). 06.06.2024 до суду надійшли пояснення третьої особи (а.с.131). У судовому засіданні позивач просила позов задовольнити та визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири. Додатково пояснила, що оспорюваний правочин укладено під впливом обману, оскільки намір був укласти договір довічного утримання, а не купівлі-продажу. Повідомила, що вона продовжила проживати в даній квартирі, сплачувала комунальні послуги. Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, однак на затвердженні мирової угоди не наполягав. На вирішенні інших заявлених клопотань стороною позивача не наполягав, оскільки відповідач позов визнає. Відповідач у судовому засіданні зазначила, що позов визнає та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири, мирову угоду просила не затверджувати, оскільки визнає позов у підготовчому судовому засіданні, оскільки оспорюваний договір вчинений під впливом обману. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши учасників, зазначає наступне. Судом встановлено, що 21 січня 2014 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири, предметом якого є те, що продавець продає, а покупець купує 1/2 частку квартири [ADDRESS] (а.с.18-21). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 01 лютого 2002 року, виданого Відділом приватизації житла Солом`янського району м. Києва, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с.24-25). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28 листопада 2023 року №356157383, 1/2 квартири за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] (а.с.27-28). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 655 ЦК України визначено, шо за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 3 ст.215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Тлумачення ст.ст.16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є не лише наявність відповідних підстав для оспорення правочину, але й встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як правило, той чи інший спосіб захисту спрямований на відновлення порушених цивільних прав та (або) інтересів. При визнанні правочину недійсним потреба встановлення порушених цивільних прав та інтересів залежить від того, чи виконаний недійсний правочин. Тому якщо він виконаний (або виконується), то слід встановлювати порушені права і (або) інтереси. У ситуації, яка розглядається, коли правочин не виконаний, визнання правочину недійсним, по суті, буде мати превентивний характер, спрямований на недопущення порушення цивільних прав і (або) інтересів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)». При цьому, відповідач визнав позовні вимоги, таке визнання позовну не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку із чим суд приймає таке визнання та вважає за можливе постановити рішення у справі про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved