Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, на стороні відповідача [PERSON] , про визнання права особистої приватної власності, в якому позивач просить суд визнати частину квартири [ADDRESS] , її особистою приватною власністю. Позивач зазначає, що їй та її матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Білицького деревообробного комбінату 30.01.1994, належала на праві власності квартира [ADDRESS] . 22.04.2005 позивачем та її матір`ю було продано зазначену квартиру за 95950,00 грн., а за отримані від продажу цієї квартири в цей же день було придбано іншу квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відтак, позивач набула частини цієї квартири, а інша частини квартири належить її матері. Згідно з позовом, станом на день придбання цієї квартири вона перебувала в шлюбі з відповідачем. Проте, частини вказаної вище квартири позивач вважає приватною особистою власністю, оскільки на її придбання було витрачено її особисті кошти, отримані нею від продажу попередньої квартири. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 03.10.2023 цивільну справу передано в провадження судді Ірпінського міського суду Київської області Третяк Я.М. Ухвалою суду від 10 січня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче судове засідання. 19 березня 2024 року відповідачем [PERSON] подано заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі, просив проводити розгляд справи без його участі. Ухвалою суду від 03 квітня 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, на стороні відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 29 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 22 квітня 2024 року третьою особою [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви. Вказав, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16.06.2021 у справі № 367/8007/20 (провадження 2/367/3269/2021) з відповідача [PERSON] на його користь стягнуто грошові кошти в розмірі 130 000,00 грн. На підставі судового рішення, яке вступило в законну силу, було відкрито виконавче провадження № 66636237 про примусове стягнення грошових коштів. 27.08.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Валявським Олександром Анатолійовичем винесено постанову про арешт коштів боржника та постанову про арешт майна боржника. Вказує, що станом на 19.04.2024 борг не сплачений, боржник не вживає жодних заходів для сплати боргу, вважає, що дії боржника [PERSON] та його дружини [PERSON] направлені на умисне невиконання рішення суду. За таких обставин [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача, адвокат Римаренко І.В., позовні вимоги підтримали, з підстав викладених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити. У судовому засіданні третя особа [PERSON] просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити, вважав, що вартість придбаної квартири під час укладення відповідного договору було значно занижено. Також, повідомив, що у 2001 році відповідачем напевно також відчужувалося нерухоме майно, а тому вважає, що при купівлі у 2005 році родиною іншої квартири могли бути використані спільні сумісні кошти сторін у цій справі. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, третьої особи, дослідивши матеріали справи в межах поданих доказів, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та які мають юридичне значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами п. п. 1-3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 16 січня 1993 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Жовтневим ЗАГС м. Києва, актовий запис № 57. 22.04.2005 між [PERSON] , [PERSON] (далі - продавці), з одного боку, та [PERSON] (далі - покупець) з другого боку укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Білоконь С.І., зареєстрований в реєстрі за № 2035, згідно умов якого продавці передали покупцю у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відчужувана квартира згідно договору належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації Білицького деревообробного комбінату 30.01.1994 згідно з розпорядженням № 1340 від 30.01.1994. Відчужувану квартиру продано за ціною 95950,00 грн. У цей же день, 22.04.2005 [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] вартістю 18000,00 грн. Вказана обставина підтверджується договором від 22.04.2005, посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Білоконь С.І., зареєстрований в реєстрі за № 2043. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Ірпінського бюро технічної інвентаризації № 7099239 від 25.04.2005 кв. [ADDRESS] належить [PERSON] та позивачу [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності по (одна друга) частини кожній. У судовому засіданні також у якості свідка було допитано [PERSON] , яка підтвердила, що їй та позивачу, яка є її донькою, належала на праві приватної власності в зв`язку з приватизацією двокімнатна квартира. Зазначила, що вказана квартира була в дуже гарному стані, зі свіжим ремонтом, у ній було встановлено металопластикові вікна. У цьому ж будинку продавалася трикімнатна квартира більшої площі, яка була в дуже поганому стані та без ремонту, а тому вона з донькою з метою її придбання вирішили продати належну їм двокімнатну квартиру. Свідок пояснила, що правочини продажу належної ім. квартири та купівлі іншої укладалися в один день, спочатку - продаж їх попередньої квартири, потім після отримання готівкових коштів частина з них була витрачена на купівлю іншої квартири. Свідок також підтвердила, що інших коштів для придбання нової квартири не витрачалося, оскільки їм вистачило грошових коштів, отриманих від продажу квартири. Також, судом установлено, що відповідач [PERSON] є боржником у виконавчому провадженні № 66636237, відкритого на підставі виконавчого листа № 367/8007/20 від 05.08.2021, виданого в зв`язку з примусовим виконанням рішення Ірпінського міського суду Київської області про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 130000,00 грн. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пункту 3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Окрім того, Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 зазначив, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно сукупність доказів, наявних в матеріалах справи, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд вважає, що наведеними доказами підтверджується факт придбання квартири [ADDRESS] виключно за особисті кошти позивача та її матері [PERSON] , які вони одержали від реалізації їхнього нерухомого майна, що становило їхню приватну власність. На користь такого висновку також свідчить та обставина, що реалізація спільного майна позивача та її матері та придбання ними нової квартири відбувалося в один і той же день. Інших доказів, які б могли спростувати встановлені обставини, суду надано не було. Доводи третьої особи [PERSON] з приводу заниження вартості придбаної квартири суд вважає необґрунтованими, оскільки на їх підтвердження не було надано належних та допустимих доказів, як не було й надано доказів на користь доводів про використання спільних сумісних коштів сторін при укладенні цього правочину. З огляду на викладене, а також з урахуванням того, що відповідач не спростовував встановлені обставини, судом дійшов висновку, що частини квартири [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивача. Враховуючи викладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, на стороні відповідача [PERSON] , про визнання права особистої приватної власності. Враховуючи наведене,

Outcome: approved