Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

Позивач, в грудні 2023 року звернулась суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, мотивуючи тим, що 07 липня 2005 року між нею та відповідачем у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №875. В шлюбі народилось троє дітей, - син [PERSON] , [INFO] (який на даний час є повнолітнім), син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтувала тим, що міцної сім`ї з відповідачем не створили через різні погляди на життя та несумісність характерів. Сторони спільного господарства не ведуть та не підтримують сімейні відносини. За наведених обставин просить шлюб розірвати та неповнолітнього [PERSON] залишити на проживанні з нею. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.03.2024 року сторонам надано строк на примирення терміном шість місяців. Ухвалою від 16.09.2024 року поновлено провадження. Позивач у судове засідання не з`явилась, попередньо подала суду заяву про розгляд справи без її участі та просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні 09.10.2024р. заперечив щодо розірвання шлюбу. Суду пояснив, що позивач дійсно в квітні 2022 року виїхала проживати разом з дітьми за кордон. На даний час проживає разом з двома дітьми [PERSON] і [PERSON] , а старший повнолітній син [PERSON] проживає окремо. Син [PERSON] вчиться в школі за кордоном, вже два роки. В липні 2024 року позивач була в Україні, але так і не зустрілась з відповідачем. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно 01 жовтня 2024 року (а.с.5) сторони зареєстрували шлюб 07 липня 2005 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що складено відповідний актовий запис №875. В шлюбі народилось троє дітей - син [PERSON] , [INFO] (який на даний час є повнолітнім), син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] що підтверджується копіями Свідоцтв про народження від 21 лютого 2006 року, від 03.09.2009 року та від 27 вересня 2016 року (а.с.12-14). За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивачка та відповідач не змогли створити міцної сім`ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не має наміру їх поновлювати. Позивач наполягала на розірванні шлюбу, вважаючи примирення і збереження їх сім`ї неможливим, проти чого відповідач, в свою чергу, заперечив та не погодився з позовними вимогами. Додатково зазначив, що ним подано 22.07.2024р. звернення до ООП щодо визначення місця проживання сина [PERSON] з ним. Результат розгляду даного питання на день розгляду справи невідомо відповідачу. Проте, позивач доводила, що сторони не підтримують подружніх відносин, шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Згідно з ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що син [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю. Це підтверджено і в судовому засіданні. При цьому, звернення батька дитини до ООП, не може слугувати підставою відмови у задоволенні вимоги №2, оскільки зустрічного позову у даній цивільній справі не було подано, відповідач підтвердив, що дитина проживає вже більше 2-х років з матір`ю. Отже, позивач довела, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, вона миритись не бажає, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. Судом встановлено, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, малолітню дитину залишити на проживання з матір`ю. Вимога щодо незміни прізвища позивача є волевиявленням позивача та не потребує рішення суду. Відповідно до частини п`ятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved