Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

02 серпня 2024 року, представник позивача - адвокат Березовський О.Д., діючи на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії СВ №1096007 від 01.08.2024 в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнених 03.09.2024 позовних вимог, просить суд встановити факт того, що [PERSON] та [PERSON] , за життя перебували у зареєстрованому шлюбі та були чоловіком і дружиною та визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з побутовими та господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позов обґрунтовується тим, що станом на 15.04.1991 року зазначений будинок відносився до категорії «колгоспний двір» і був спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] спадщину післдя якої, фактично прийняв її чоловік [PERSON] , в силу приписів ст.549 ЦК УРСР і став одноособовим власником даного домогосподарства. [PERSON] помер [INFO] , а позивач по справі є спадкоємцем за заповітом до майна [PERSON] . Позивач звернулась до нотаріальної контори, але отримати свідоцтво про право на спадщину вона не має можливості із-за відсутності правовстановлюючих документів на дане домоволодіння, а також відсутності свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою від 05 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. До підготовчого засідання відзив на позов не надходив. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23.09.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. До судового засідання від представника позивача адвоката Березовського О.Д. надійшла заява з проханням справу розглянути за його відсутності та задовольнити уточнені позовні вимоги. /а.с.83/ Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності представника Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, заперечень щодо заявлених вимог сільська рада немає. /а.с.65, 66/ Згідно положень ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України Представник третьої особи - Чернігівської районної державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомлені. У відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи,\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 20 лютого 1919 року були прийняті декрети РНК УСРР «Про організацію відділів записів актів громадського стану», «Про громадянський шлюб та про введення книг актів громадянського стану», «Про розлучення». Ці документи проголосили, що віднині в УРСР обов`язковими та законними визнаватимуться в майбутньому шлюби, зареєстровані в органах РАЦСу. 31 травня 1926 р. був прийнятий «Кодекс законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УСРР», який включав 5 розділів: про сім`ю; про опіку та піклування; про шлюб; про зміну громадянами своїх прізвищ та імен; про визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Кодекс 1926 р. поряд із зареєстрованим шлюбом визнавав й так званий фактичний шлюб, тобто не оформлений в органах РАЦСу. Кодекс визнавав тільки державну реєстрацію шлюбу (ст.105). Згідно зі ст.106 «вчинення релігійного обряду не має ніякого правового значення і не може правити за доказ подружжя». Як реєстрацію шлюбу, так і розлучення проводили органи РАЦСу. У кодексі визначалося, що фактичні шлюбні відносини вважалися укладеними за таких умов: спільне проживання чоловіка та жінки; наявність спільного господарства; вияв сторонами подружніх стосунків перед третіми особами в особистому листування або інших документах; взаємна матеріальна підтримка та спільне виховання дітей (якщо існують). Частинами 2\~та 3\~статті Кодексу\~про шлюб\~та сім`ю\~1969\~року (який\~діяв на\~час смерті\~спадкодавця)\~визначено,\~що визнається \~ тільки\~ \~шлюб,\~ укладений\~ у\~ державних\~ органах\~реєстрації актів\~громадянського стану.\~Релігійний обряд\~шлюбу,\~так само,\~ як\~ і\~ інші\~релігійні обряди,\~не має\~правового значення\~і є\~особистою справою\~громадян. Це правило не стосується вчинених до утворення або відновлення державних органів реєстрації актів громадянського стану релігійних обрядів і одержаних на їх посвідчення документів про народження, укладення шлюбу, розірвання шлюбу і смерть. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі №320/948/18 зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що позивач по справі, [PERSON] , народилась [INFO] і її батьками, згідно повторного свідоцтва про народження серії « [NUMBER] , записані [PERSON] та [PERSON] . 19.07.1968 року [PERSON] одружилась з [PERSON] та після одруження отримала прізвище чоловіка « [PERSON] ». Підтвердженням чого є повторне свідоцтво про одруження серії «І-ЕЛ» № [NUMBER] . /а.с.10, 11/ Свідоцтво про смерть серії « [NUMBER] свідчить, що [PERSON] , померла [INFO] , у віці 91 рік у с. Буди, Куликівського району, Чернігівської області, про що 12 жовтня 1993 року Грабівською сільською радою Куликівського району Чернігівської області зроблено актовий запис №26. /а.с.13/ З свідоцтва\~про смерть\~серії « [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , помер [INFO] , у віці 92 років у с. Буди, Чернігівського району, Чернігівської області, про що 28 грудня 1999 року Будинською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області зроблено актовий запис №12. /а.с.16/ Згідно копії повторного свідоцтва про народження серії « [NUMBER] , виданого 29.11.1977, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , що народилась [INFO] у с. Буди, Куликівського району, Чернігівської області /а.с.11/ Довідки виконавчого комітету Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №186 від 20.06.2024 року та №61 від 20.09.2024 свідчать, що згідно записів по господарських книг 1944-2000 років, [PERSON] ,\~ [INFO] була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] до дня смерті [INFO] разом з чоловіком [PERSON] , [INFO] . [PERSON] на день своєї смерті [INFO] був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] , один. За даними погосподарської книги №2 за 1944-1946 роки [PERSON] мав наступний склад сім`ї: [PERSON] - дружина, [PERSON] , 1929 р.н. дочка, [PERSON] , 1926 р.н. дочка. /а.с.17, 67/ Згідно інформації Державного архіву Чернігівської області за №В-1376 від 18.07.2024 року, книги реєстрації первинних актових записів цивільного стану про шлюб по Будівській сільраді Куликівського району Чернігівського округу за 1926 рік та по Грабівській сільраді Куликівського району Чернігівського округу за 1925-1927 роки на зберігання до Держархіву Чернігівської області не надходили та про їхнє місцезнаходження архів відомостей не має. У книгах реєстрації первинних актових записів цивільного стану про шлюб по Будівській сільраді Куликівського району Чернігівського округу за 1925, 1927 роки актового запису цивільного стану про шлюб [PERSON] та [PERSON] немає. /а.с.15/ Провівши аналіз вищевказаних документів у їх сукупності, зіставивши їх дані між собою, суд дійшов однозначного висновку, що [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] , за життя перебували в зареєстрованому шлюбі і були чоловіком та дружиною. Крім того, [PERSON] був спадкоємцем першої черги за законом до спадщини, що відкрилась після смерті його дружини [PERSON] , в силу приписів статті 529 ЦК УРСР, положення якої діяли на момент відкриття спадщини. З довідок виконавчого комітету Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №184 та №185 від 20.06.2024 року встановлено, що згідно даних погосподарської книг №3 за 1991-1995 року житловий будинок по [ADDRESS] обліковується за [PERSON] , [INFO] , який був головою колгоспного двору, і станом на 15.04.1991 року у будинку були зареєстровані та постійно проживали [PERSON] , [INFO] та його дружина, [PERSON] , [INFO] /а.с.19, 20/ \~ \~ \~ \~ За даним КП «Чернігівське РБТІ» Чернігівської районної ради Чернігівської області від 16.05.2024, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] станом на 01.01.2013 не зареєстроване. Техінвентаризація за даною адресою не проводилась. /а.с.18/ Звіт №082/07/024 від 26.07.2024 року про оцінку майна свідчить, що дійсна вартість будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 53327 грн. /а.с.26/ Відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» і відповідно до чинного на той час порядку обліку господарств колгоспних дворів, все майно колгоспного двору обліковувалося за головою колгоспного двору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.6 Постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року N20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до ч.2 ст.123 ЦК УРСР частки кожного члена колгоспного двору рівні, включаючи неповнолітніх та непрацездатних членів двору. Достовірними доказами встановлено, що після 15 квітня 1991 року, із вступом в силу Закону України «Про власність», майно вказаного колгоспного двору не змінилося і не зменшилося, а тому суд дійшов висновку, що голова колгоспного двору та його член: [PERSON] та [PERSON] мали право кожний на частину спірного домоволодіння, на праві спільної сумісної власності, адже стороною відповідача не доведено ту обставину, що вони втратили право на частку у майні колгоспного двору. Доказів того, що спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991 року було переведено до іншої суспільної групи, матеріали цивільної справи не містять. Підстав вважати його самочинно збудованим майном суд не вбачає. Відповідно до довідки виконавчого комітету Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №187 від 24.06.2024 року, [PERSON] , [INFO] , на день смерті [INFO] була зареєстрована і постійно проживала у [ADDRESS] , разом з нею був зареєстрований і проживав її чоловік [PERSON] , [INFO] . /а.с.14/ Інформаційна довідка із Спадкового реєстру №78154205 від 28.08.2024 року свідчить, що спадкова справа до майна [PERSON] , яка померла [INFO] , не відкривалась. /а.с.53/ Згідно приписів ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. З наведеного суд робить висновок, що оскільки чоловік померлої [PERSON] був зареєстрований та проживав з нею за однією адресою, а отже вступили в управління і володіння нерухомим майном останньої, то відповідно він прийняв її спадщину і став фактичними одноосібним власниками домоволодіння по [ADDRESS] , однак юридично своє право власності за життя не зареєстрував. Суд, роблячи такий висновок, бере до уваги те, що відповідно до приписів ст.560 ЦК УРСР спадкоємець закликаний до спадкоємства може, а не зобов`язаний одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. За життя 21.06.1999 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Будинської сільської ради, у відповідності до якого все своє майно, у тому числі і житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться у с. Буди, Чернігівського району, Чернігівської області заповідав онуці [PERSON] . /а.с.46/ Таким чином позивач є спадкоємцем за заповітом до майна померлого [PERSON] , в силу приписів ст.ст.524, 534 ЦК УРСР, положення якого діяли на момент відкриття спадщини. Як вбачається з копії спадкової справи №126/2001 [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] , подавши відповідні заяви до Чернігівської районної державної нотаріальної контори, і отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай). Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] не видавалось. /45-47/ З листа державного нотаріуса Чернігівської районної державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції №993/02-14 від 14.06.2024 року встановлено, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності за спадкодавцем. /а.с.22/ Згідно Конституції України органи та посадові особи мають діяти в межах своєї компетенції та відповідно до Законів, чинних на час їх застосування. Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п.п.4.12, 4.16, 4.19 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених\~пунктом 3\~глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Ураховуючи, що за життя спадкодавець [PERSON] не оформив та не зареєстрував своє право власності на вказане вище спірне нерухоме майно, то це унеможливлює реалізацію спадкоємцям [PERSON] її спадкових прав та є перешкодою у їх реєстрації. Отже, виходячи з наведеного, позивач позбавлена можливості відновити свої права у позасудовому порядку, а тому її права підлягають судовому захисту, шляхом визнання права власності на житловий будинок з побутовими та господарськими спорудами по [ADDRESS] , як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Суд бере до уваги особливість забудови спірного будинку, який, відповідно до Технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, було збудовано в 1954 році, в системі «колгоспного двору». /а.с.23-25/ Зокрема, ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що речові права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Підсумовуючи викладене, суд дійшов об`єктивного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Суд, також враховує положення ст.124 Конституції України, згідно якої юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому можливий судовий захист, як тих цивільних прав, що прямо названі в ЦК, так і тих, що випливають із норм Конституції чи іншого Закону. Таким чином наявні у справі докази та їх правова оцінка підтверджують обґрунтованість позову та є достатніми для його задоволення в цілому. На підставі викладеного,

Outcome: approved