Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

10.09.2024 року до суду надійшла позовна заява\~ [PERSON] в особі представника [PERSON] до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, моральної шкоди.\~ Вимоги позову мотивовані тим, що [PERSON] працювала з 09.09.2019 на посаді старшого адміністратора у Комунальному підприємстві «ГОТЕЛЬ «УКРАЇНА» Запорізької обласної ради. 15.08.2023, на підставі наказу відповідача-1 від 15.08.2023 №6/к «Про звільнення [PERSON] », позивача було звільнено із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату). Розрахунок позивача при звільненні (виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства) відповідачами станом на день звернення із даною позовною заявою (18.01.2024) не здійснено. Заробітна плата в повному обсязі не виплачувалася позивачеві більш як 3,5 роки. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 31.05.2022 у справі №335/1356/22 стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 133 918,05 грн. за період з 01.02.2020 по 21.01.2022, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 7 403,60 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. У подальшому ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26.10.2023 у справі №335/1356/22 боржника (відповідача-1) замінено на нового боржника, правонаступника відповідача-1 Комунальне підприємство «УНІВЕРС» Запорізької обласної ради (надалі відповідач-2). Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11.12.2023 у справі №335/8423/23 стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 106 246,14 грн. за період з 22.01.2022 по 15.08.2023 та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 3 681,02 грн. за період з 16.08.2023 по 04.09.2023. Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 12.01.2024 у справі №335/8423/23 стягнуто з відповідача-1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 18 405,10 грн. за період з 05.09.2023 по 11.12.2023 У зв`язку із звільненням, 28.12.2023 позивач поштою звернувся до відповідачів із вимогою про розрахунок. Вимогу про розрахунок отримано відповідачами 04.01.2024 . 14.03.2024 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя винесено рішення по справі №335/674/24 , яким позов [PERSON] до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, про стягнення суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, суми індексації заробітної плати та моральної шкоди, задоволено частково, стягнуто з комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради (ідентифікаційний код 13622246, місцезнаходження: 69107, Запорізька область, місто Запоріжжя, Вознесенівський район, проспект Соборний, будинок 164) на користь позивача суму вихідної допомоги в розмірі 5653, 18 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2023 по 14.03.2024, у розмірі 17879,24 грн, суму індексації заробітної плати в розмірі 9 376 гривень 50 копійок, моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень 00 копійок, витрати на правничу допомогу 5000,00 грн. Фактично стягнуті судом суми отримані [PERSON] лише 30.04.2024, що підтверджується листом ГУ ДКСУ в Запорізькій області. Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.03.2024 по 29.04.2024 (включно). Середньоденна заробітна плата позивача за два останні повні робочі місяці до моменту звільнення складає 262,93 грн. та встановлена рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11.12.2023 у справі№335/8423/23, де брали участь ті самі позивач та відповідачі, а тому, у розумінні приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, не потребує доказування при розгляді іншої справи. З 15.03.2024 по 29.04.2024 (включно) минуло 32 робочих дні, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача за вказаний період становить: 262,93 грн. х 32 днів = 8 413,76 грн. Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.03.2024 по 29.04.2024 (включно), розмір якого становить 8 413,76 грн Позивач був позбавлений свого законного джерела доходу, а отже позивач був позбавлений засобів для існування, що також завдало йому моральної шкоди. Таким чином, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода, розмір якої позивач оцінює у 5 000,00 грн. На підставі вищезазначеного, позивач просила суд стягнути солідарно з Комунального підприємства «ГОТЕЛЬ «УКРАЇНА» Запорізької обласної ради (ідентифікаційний код 05907549, місцезнаходження: 69005, Запорізька область, місто Запоріжжя, Вознесенівський район, проспект Соборний, будинок 162-А), Комунального підприємства «УНІВЕРС» Запорізької обласної ради (ідентифікаційний код 13622246, місцезнаходження: 69107, Запорізька область, місто Запоріжжя, Вознесенівський район, проспект Соборний, будинок 164) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.03.2024 по 29.04.2024 (включно), розмір якого становить 8 413,76 грн. Стягнути солідарно з Комунального підприємства «ГОТЕЛЬ «УКРАЇНА» Запорізької обласної ради (ідентифікаційний код 05907549, місцезнаходження: 69005, Запорізька область, місто Запоріжжя, Вознесенівський район, проспект Соборний, будинок 162-А), Комунального підприємства «УНІВЕРС» Запорізької обласної ради (ідентифікаційний код 13622246, місцезнаходження: 69107, Запорізька область, місто Запоріжжя, Вознесенівський район, проспект Соборний, будинок 164) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень 00 копійок. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи у судове засідання. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовну заяву у повному обсязі і просить її задовольнити, зазначивши що позивачу заробітна плата в повному обсязі не виплачувалася позивачеві більш як 3,5 роки, розрахунок при звільненні у визначений строк проведено не було, у подальшому рішеннями суду стягувалися суми заборгованості на її користь, однак виплату заборгованості здійснено їй лише 30.04.2024 року. У судовому засіданні представник відповідача КП «Універс`ЗОР Лєскін М.С. проти задоволення позову заперечував, вказавши, що рішенням суду раніше вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку, до того ж позивачем пропущений строк звернення до суду із вимогами, а тому просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач Комунальне підприємство «Готель України» ЗОР відзив на позовну заяву не надало. Суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі наявних у справі доказів на підставі\~статті 279 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до наказу КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради від 06.09.2019 № 15-к [PERSON] з 09.09.2019 прийнята на посаду старшого адміністратора до КП «Готель «Україна» ЗОР. Наказом КП «Готель «Україна» ЗОР від 15.08.2023 № 6/к\~ [PERSON] звільнено із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 15.08.2023. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 31.05.2022 у справі №335/1356/22 стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 133 918,05 грн. за період з 01.02.2020 по 21.01.2022, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 7 403,60 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. У подальшому ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26.10.2023 у справі №335/1356/22 боржника (відповідача-1) замінено на нового боржника, правонаступника відповідача-1 Комунальне підприємство «УНІВЕРС» Запорізької обласної ради. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11.12.2023 у справі №335/8423/23 стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 106 246,14 грн. за період з 22.01.2022 по 15.08.2023 та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 3 681,02 грн. за період з 16.08.2023 по 04.09.2023. Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 12.01.2024 у справі №335/8423/23 стягнуто з відповідача-1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 18 405,10 грн. за період з 05.09.2023 по 11.12.2023 року У зв`язку із звільненням, 28.12.2023 позивач поштою звернувся до відповідачів із вимогою про розрахунок. Вимогу про розрахунок отримано відповідачами 04.01.2024 . 14.03.2024\~Орджонікідзевським районним\~судом м.\~Запоріжжя ухвалено\~ рішення\~по справі\~№335/674/24\~,\~яким позов\~ [PERSON] \~до Комунального\~підприємства «Готель\~«Україна» Запорізької\~обласної ради,\~Комунального підприємства\~«Універс» Запорізької обласної ради, про стягнення суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, суми індексації заробітної плати та моральної шкоди, задоволено частково, стягнуто з комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради (ідентифікаційний код 13622246, місцезнаходження: 69107, Запорізька область, місто Запоріжжя, Вознесенівський район, проспект Соборний, будинок 164) на користь позивача суму вихідної допомоги в розмірі 5653, 18 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2023 по 14.03.2024, у розмірі 17879,24 грн, суму індексації заробітної плати в розмірі 9 376 гривень 50 копійок, моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень 00 копійок, витрати на правничу допомогу 5000,00 грн. Фактично стягнуті судом суми отримані [PERSON] лише 30.04.2024, що підтверджується листом ГУ ДКСУ в Запорізькій області. За інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 30.08.2023 КП «Готель «Україна» ЗОР перебуває в процесі припинення з 06.05.2022. Згідно з п.1.3 статуту КП «Готель «Україна» ЗОР підпорядковане, підзвітне та підконтрольне ЗОР. Відповідно до п. 4.1.статуту підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків згідно з чинним законодавством, може мати реєстраційні рахунки в органах Державної казначейської служби України, круглу печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, штампи, а також бланки з власними реквізитами. Пункт 4.4. статуту передбачає, що підприємство несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до п. 10.2. статуту підприємство втрачає право юридичної особи і визнається таким, що припинилося, з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про його припинення. Запорізька обласна рада 15.02.2022 прийняла рішення № 10 про припинення КП «Готель Україна» ЗОР шляхом приєднання до КП «Універс» ЗОР. Законодавцем 01.07.2022 року внесені зміни до КЗпП України, які набули чинності з 19.07.2022, якими словосполучення власник або уповноважений ним орган замінені на роботодавець. Згідно зі\~ст. 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст.\~116,\~117 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Частиною 1 статті 81ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про оплату праці»\~законодавство про оплату праці ґрунтується на\~Конституції України\~і складається з\~Кодексу законів про працю України, цього Закону,\~Закону України "Про колективні договори і угоди",\~Закону України "Про підприємства в Україні"\~та інших актів законодавства України. У тексті Закону слова "власник або уповноважений ним орган" в усіх відмінках і числах замінено словом "роботодавець" у відповідному відмінку і числі згідно із\~Законом № 4719-VI від 17.05.2012. Між сторонами виник спір щодо сум, які підлягають виплаті працівнику при звільненні та відповідальності за порушення роботодавцем обов`язку виплатити належні звільненому працівникові суми. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати КЦС від 14 вересня 2020 року у справі № 296/443/16-ц (провадження № 61-16634сво19) зроблено висновок, що «у\~статтях 104 ЦК\~та 107\~ЦК України\~не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесення запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується. При реорганізації шляхом приєднання немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий. З урахуванням того, що згідно пункту 3 наказу Міністерства освіти і науки України від 15 вересня 2015 року № 933 Житомирський державний технологічний університет є правонаступником всього майна, всіх прав та обов`язків ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій» та не пов`язується з державною реєстрацією припинення ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій» датою виникнення універсального правонаступництва Житомирського державного технологічного університету щодо ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій», який припиняється шляхом приєднання, слід вважати дату видання наказу № 933 - 15 вересня 2015 року, з якої він є правонаступником ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій». Відповідно до ч.4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи з висновків Верховного Суду, КП «Універс» ЗОР є правонаступником\~КП «Готель «Україна» ЗОР з 15.02.2022. У зв`язку з тим, що КП «Готель «Україна» ЗОР, є неналежним відповідачем, в задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити. Вирішуючи вимогу позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 12.12.2023 по день винесення рішення у справі суд виходить з наступного. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Відповідно до п.8 розділу 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого\~постановою КМ України від 8 лютого 1995 р. № 100: « Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства». Середньоденна заробітна плата позивача за два останні повні робочі місяці до моменту звільнення складає 262,93 грн. та встановлена рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11.12.2023 у справі №335/8423/23, де брали участь ті самі позивач та відповідачі, а тому, у розумінні приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, не потребує доказування при розгляді іншої справи. Стягнуті судом суми отримані [PERSON] лише 30.04.2024, що підтверджується листом ГУ ДКСУ в Запорізькій області і не заперечується учасниками справи. З 15.03.2024 по 29.04.2024 минуло 32 робочих днів, заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача за вказаний період становить: 262,93 грн. х 32 днів = 8413,76 грн. Таким чином на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.03.2024 по 29.04.2024 становить 8413,76 грн. Тому, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, з`ясувавши обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки матеріалами справи підтверджено порушення трудових прав позивача. Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає. Розмір заборгованості відповідачами не спростовано. Відповідно до\~ст. 32 Закону України «Про оплату праці»\~трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно із законодавством про трудові спори. Статтею 233 КЗпП України\~для працівників встановлено загальний тримісячний строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до частини другої зазначеної статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2\~ст.233 КЗпП України\~роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2\~ст.233 КЗпП України, статей\~1,12 Закону України «Про оплату праці»\~Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Крім того, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частиною третьою статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX внесено зміни до статті 117 КЗпП України, якими фактично введено граничний період виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку терміном у шість місяців (замість необмеженого будь-якими строками періоду у попередній редакції). Такі зміни, по суті, звузили право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є недопустимим у розумінні частини третьої статті 22 Конституції України. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.06.2023 р. у справі №638/6855/20 викладено правовий висновок, відповідно до якого положення статей 116, 117 КЗпП України мають застосовуватись в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді подібної справи, Верховний Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 Кодексу законів про працю України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, від 07.09.2023 у справі№ 280/1340/23. Відповідно до висновків ВС, викладених в постанові від 03 серпня 2023 року №280/6779/22: «За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення указаного позивачем періоду нарахувань, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013. Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними. Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року№ 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп). На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно правового акта у час, доцільно зробити висновок про те, що судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Питання про спосіб застосування конституційного принципу незворотності дії закону у часі вирішується також у процесі правозастосовної діяльності судами. Так, Верховним Судом сформульовано такий правовий висновок у процесі перегляду справ у касаційному порядку, зокрема стосовно застосування принципу дії нормативно-правового акта у часі: «Реалізація права особи має здійснюватися за нормами, чинними на момент вираження волевиявлення такої особи у формі конкретних дій (звернення до суб`єкта владних повноважень тощо». Так, наприклад, у справі № 523/4930/15-а за позовом фізичної особи до органів Пенсійного фонду України з приводу збереження відсотку, відповідно до якого була призначена пенсія, який був змінений відповідачем після чергового перерахунку пенсії згідно з законом, чинного на момент перерахунку пенсії (а не на момент призначення). Однак Верховний Суд дійшов до висновку, що при перерахунку пенсії відсотковий розмір грошового забезпечення, з якої призначається пенсія, визначається з урахуванням вислуги років. При цьому застосуванню підлягає норма закону у редакції, яка була чинною на час призначення пенсії. Аналогічна правова позиція викладена раніше Верховним Судом України у постанові від 8 липня 2015 року у справі № 732/48/15. У даному випадку органи Пенсійного фонду України помилково застосували норми права, які були чинними на момент звернення особи за перерахунком пенсії, оскільки не врахували, що право на призначення пенсії та її перерахунок два різних права. Відповідно, реалізація кожного з них має здійснюватися за правилами та відповідно до норм, чинних на момент реалізації кожного з визначених прав. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, з урахуванням висновків щодо застосування норм КЗпП України в часі, викладених в постановах Верховного Суду, зважаючи на наведені тлумачення норм законодавства Конституційним Судом України, а також з огляду на те, що спірні правовідносини є триваючими і виникли з 01.02.2020, коли у відповідача-1 перед позивачем виникла заборгованість із заробітної плати і яка не була ним виплачена при звільненні, у даному спорі слід застосовувати положення КЗпП України в редакції, чинній на дату виникнення вказаних спірних правовідносин, тобто в редакції, чинній станом на 01.02.2020. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Оскільки судом встановлено, що при звільненні не в повному обсязі виплачено позивачеві належні суми заробітної плати, то позовні вимоги щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Таким чином суд встановив, що доводи представника відповідача щодо пропуску строку звернення позивача за захистом свого права, не знайшли свого підтвердження. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з такого. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.1\~ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язані відшкодувати завдану ними моральну шкоду працівнику.\~Ст. 23 Цивільного кодексу України\~встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням, інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як було встановлено судом, внаслідок винних дій відповідача, порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати нарахованої заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату праці, було порушено звичний для останнього уклад життя, що завдало моральних страждань, які виразились у неотриманні в повному обсязі коштів і її невиплати після звільнення, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню з урахуванням розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Отже, враховуючи характер, тривалість та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, тих обставин, що рішеннями судів раніше вже неодноразово стягувалися суми у відшкодування моральної шкоди за інший значно більший період невиплат позивачу, виходячи із тривалості завданих моральних страждань і тих обставин, що предметом позову є середній заробіток за час затримки розрахунку за 32 робочих дні, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню і вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 2000,00 грн, що буде відповідати тим переживанням, які він зазнав у зв`язку з порушенням його трудових прав. З огляду на вказане, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача підлягають стягненню судові витрати, які документально підтверджені. Враховуючи, що позивач ухвалою суду був звільнений від сплати судового збору, слід стягнути судовий збір з відповідача на користь 2422,40грн.

Outcome: partial