Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що позивач являється донькою [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на все майно, що було у його власності. У встановлений строк після смерті, а саме 14.06.2018 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. з заявою про прийняття спадщини за законом. Приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. заведено спадкову справу за №17/2018 року. Також, нотаріусом було повідомлено, що спадкодавцем на користь дружини [PERSON] складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. 03.04.2018 року за реєстровим №630. Позивач вважає, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки в період складання заповіту [PERSON] через стійкий розлад здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. У зв`язку з цим, позивач просить визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. 03.04.2018 року за реєстровим №630. Стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Хайдаровою І.О. від 03.09.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання. 22.11.2018 року представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив по справі. Згідно якого зазначив, що [PERSON] та [PERSON] познайомилися за часів, коли обидва працювали на суднобудівельному заводі в м.Херсоні. З виникненням близьких стосунків, в 1997 році [PERSON] переїхав до відповідача в її кватиру, що знаходилася за адресою: [ADDRESS] , і вони жили там до 2013 року. В 2013 році померла мати [PERSON] , останній успадкував від неї будинок за адресою [ADDRESS] . Після успадкування чоловіком будинку, [PERSON] та [PERSON] вирішили продати квартиру відповідача та вкласти гроші в ремонт будинку. [PERSON] та [PERSON] проживали разом з 1997 року, були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки, проте офіційно шлюб не укладали. Шлюб було укладено 09.12.2016 року. У квітні 2018 року подружжя вирушило до міста Херсона для укладання правочину у нотаріуса, не пов`язаного із складанням заповіту. [PERSON] , перебуваючи в нотаріуса і здійснюючи особисті справи, також вирішив скласти оскаржувальний заповіт, яким призначив єдиною спадкоємицею всього свого майна [PERSON] . На момент укладання заповіту відповідач не була присутня в офісі нотаріуса, і взагалі не знала наміру свого чоловіка скласти заповіт. Зі слів [PERSON] такий правочин був обумовлений в першу чергу тим, що в будинку, який йому належить на праві приватної власності, подружжя проживало значний час і вони обидва вклали великі зусилля і ресурси в його облаштування для нормального життя. 16.04.2018 року відповідач помітила, що її чоловік не прокинувся. [PERSON] одразу викликала швидку і її чоловіка доставили до лікарні. [INFO] [PERSON] помер, офіційна причина смерті геморагічний інсульт на грунті гіпертонічної хвороби. Позивач не наводить жодних об`єктивних фактів підтверджених належними, достовірними і допустимими доказами, з яких можна було б прийти до висновків про наявність у чоловіка відповідача розладів здоров`я, які могли бути підставою не усвідомлення своїх дій під час складання заповіту. У зв`язку з цим, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2019 року, у зв`язку з закінченням строку дії повноважень судді Хайдарової І.О., справу передано судді Майдан С.І. Ухвалою суду від 05.09.2019 року витребувано докази. Ухвалою суду від 06.02.2020 року за клопотанням представника позивача витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 16.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 03.02.2021 року за клопотанням представника позивача витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 14.05.2021 року за заявою позивача призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Провадження по справі зупинено. Ухвалою суду від 17.06.2024 року провадження по справі поновлено, у зв`язку з надходженням 13.06.2024 року висновку судово-психіатричного експерта. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. В останнє судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, наполягав на задоволенні позовних вимог, просив їх задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. В останнє судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Заслухавши осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що згідно актового запису про народження №21, зробленого 18.08.1977 року Надеждовською сільською радою Білозерського району Херсонської області, батьком [PERSON] , [INFO] , записаний [PERSON] . Згідно актового запису про народження №1386, складеного 18.09.1986 року міськвідділом РАЦС м.Херсона, батьком [PERSON] , [INFO] , записаний [PERSON] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Згідно актового запису про шлюб №1259, складеного 09.12.2016 року Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонської області, між [PERSON] та [PERSON] 09.12.2016 року зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка « [PERSON] », дружини « [PERSON] ». Згідно актового запису про смерть №328, складеного 20.04.2018 року Корабельним районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, [PERSON] помер [INFO] . Згідно лікарського свідоцтва про смерть №103 від 20.04.2018 року та довідки про причину смерті, [PERSON] помер [INFO] у віці 60 років, причина смерті геморагічний інсульт на грунті гіпертонічної хвороби. Згідно Інформативної довідки зі Спадкового реєстру №51711956 від 25.04.2018 року після смерті [INFO] [PERSON] приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. заведено спадкову справу за №17/2018 року. Як вбачається з витребуваної у приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. спадкової справи №17/2018 року щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , 03.04.2018 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив наступне розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що мені буде належати на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, заповів [PERSON] ». Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. 03.04.2018 року за реєстровим №630, записаний нотаріусом зі слів [PERSON] . Заповіт прочитаний [PERSON] , заповідачем, вголос і особисто підписаний. В установлений законом строк позивач та третя особа звернулися до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. з заявою про прийняття спадщини за законом, також з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася дружина спадкодавця [PERSON] . За інформацією від 15.11.2018 року УПП Нацполіції в Херсонській області [PERSON] не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху та на останнього не складалися протоколи щодо дорожньо-транспортних пригод. Згідно листа від 15.11.2018 року КУ «Обласний наркологічний диспансер» ХОР, [PERSON] , [INFO] , на обліку в КУ «Обласний наркологічний диспансер» ХОР не перебуває і не перебував. Відповідно до копії медичної карти з профілактичних оглядів завода «Паллади» на ім`я [PERSON] , згідно якої останній проходив щорічні профілактичні медичні огляди з 2006 року по 2012 рік, у 2014 році заведена картка працівника, який підлягає посередньому (періодичному) медичному огляду, однак не був завершений. Також в ній наявний сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду від 12.01.2005 року протипоказань для обов`язків збиральника КМС не виявлено. У судовому засіданні 08.02.2021 року були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що стан [PERSON] був задовільним, він розумів значення свої дій та був в адекватному стані. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 12 від 28.01.2022 року відносно [PERSON] , [INFO] , останній на момент складання заповіту від 03.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В., реєстровий номер №630, розумів значення своїх дій. [PERSON] міг керувати своїми діями на момент складання заповіту 03.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В., реєстровий номер №630. Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини. Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.стю203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. У відповідності із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК України відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК України. На підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Згідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, суд відповідно до п. 2 ст. 105 ЦПК України, для встановлення психічного стану особи зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої у даному випадку є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи (в тому числі посмертної), так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У відповідності до вимог ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Дослідивши матеріали справи, а також вислухавши свідків та враховуючи висновок судово-психіатричного експерта, суд зазначає, що є всі підстави вважати, що станом на час складання заповіту спадкодавець розумів значення своїх дій та міг керувати ними. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Отже, на підставі викладеного, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про визнання заповіту недійсним, а тому є всі підстави для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed