Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

29.03.2024 представник позивача, адвокат Турченко Віта Володимирівна, звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що [PERSON] , у минулому військовослужбовець ЗСУ України, наразі, а саме з 29.08.2013 є пенсіонером ЗСУ, має другу групу інвалідності. Згідно ордеру № 003354 від 27.07.1992 він є наймачем квартири [ADDRESS] . Вказану квартиру він отримав як військовослужбовець, в ордері також записана його нині покійна дружина [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] [INFO] . Після отримання ордеру, він та члени його сім`ї, 13.01.1993 зареєструвалися у вказаній квартирі. На нього також оформлено всі особові рахунки на квартиру, за його участю за весь період проживання до цього часу включно укладалися ряд договорів на обслуговування квартири власника (наймача) в будинках державного або комунального житлового фонду, ряд договорів про надання послуг з газопостачання, ряд договорів про надання послуг з гарячого водопостачання та опалення, ряд договорів про надання послуг водопостачання та водовідведення, договори про користування електричною енергією. Заборгованості по оплаті послуг не має. 22.04.2011, у зв`язку із службовими обставинами, обумовленими зміною місцем служби, позивач змінив місце реєстрації, та не передбачаючи наслідків його зняття з реєстрації, знявся з реєстрації по місцю свого постійного проживання, а саме квартири [ADDRESS] , зареєструвався у військовому гуртожитку, за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрований і по даний час. Проте, позивач фактично проживав та проживає по даний час за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Міністерства оброни України № 031152 від 27.04.2011, виданої [PERSON] , останній отримав окрему житлову площу у кількості 2-х кімнату [ADDRESS] , яку не здав квартирним органам Міністерства оборони України. 12.03.2024 позивач звернувся до ЦНАП Білоцерківської міської ради, задля зняття з реєстрації по [ADDRESS] та реєстрації за адресою: [ADDRESS] , подавши відповідну заяву №15.2-01/402, проте отримав відмову у реєстрації за вказаним місцем проживання, за адресою [ADDRESS] . У своїй відмові у реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] , відповідач посилається на п.п.5 п. 35 «Порядку декларування та реєстрації місця проживання ( перебування) затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022 № 265, п.п. 3 п. 2 ст. 9 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг, щодо декларування та реєстрацію місця проживання в Україні». Позивач бажає користуватися спірною квартирою, проживає в ній, однак, внаслідок юридичної необізнаності, знявся в минулому з реєстрації, а тепер бажає знову зареєструватися у квартирі та вважає, що відмова в реєстрації порушує його права на житло, передбачені Конституцією України та діючим Житловим Кодексом України. Він є користувачем вищевказаної квартири, має право проживати в ній та користуватися нею, оскільки своєчасно, після надання ордеру, зареєструвався у вказаній квартирі. Жодним рішенням суду чи іншого органу його ордер не визнавався недійсним, так само ні він, ні члени його сім`ї не визнавалися такими, що втратили право на користування житлом. Він бажає проживати у квартирі, однак, відповідач цьому перешкоджає, бо не здійснює реєстрацію у вказаній квартирі. Тому, просила усунути позивачу перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , зобов`язавши відповідача - Білоцерківську міську раду в особі Центру надання адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, зареєструвати [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] . 01.04.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 24.06.2024 позивач - [PERSON] , подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що він дійсно був зареєстрований 22.04.2011 за погодженням з командиром частини [NUMBER] у гуртожитку цієї частини без надання окремої кімнати або ліжкомісця за адресою: [ADDRESS] , як військовослужбовець, незабезпечений житлом під час проходження служби у м. Києві. На цей час ніякого житла, включно з тимчасовим або службовим він від військової частини у м. Києві не отримував і, відповідно, не має. Єдине житло для сім`ї, яке він отримав за час служби у Збройних Силах України, а саме у 72 мсд (в/ч [NUMBER] ), як учасник бойових дій, це квартира у [ADDRESS] , про що свідчить ордер на житлове приміщення №003354 від 28.07.1992, виданий виконавчим Комітетом Білоцерківської міської Ради народних депутатів на підставі рішення виконкому від 17.07.1992 за №250. 25.06.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити вимоги у повному обсязі та зазначив, що у 1992 році отримав від ВЧ [NUMBER] ордер на жиле приміщення, як військовослужбовець та учасник бойових дій. Ордер не визнавався недійсним,\~ рішення про виселення немає. Особові рахунки по сплаті комунальних послуг були відкриті на нього. При проходженні служби у м. Києві необхідно було зареєструватися у гуртожитку при ВЧ, тому він знявся з реєстрації в м. Біла церква і зареєструвався в м. Києві, разом зі своєю дочкою, щоб менше платити за комунальні послуги в [ADDRESS] він і дочка були зареєстрованими, але без кімнати та ліжкомісця. В 2023 році померла дружина, яка була зареєстрована у м. Біла Церква, тому стало необхідним зареєструватися в [ADDRESS] , так як іншого житла ні він, ні дочка не мають. У ЦНАП він подав паспорт, ордер, свідоцтво про шлюб, але довідку №1 від 27.04.2011, за підписом начальника КЕВ, він не подавав. Квартира не приватизована. Рішення державного реєстратора не оскаржував, але відповідач відмовив неправомірно. Представник позивача, адвокат Карпенко Людмила Михайлівна, в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що відмова у\~ реєстрації здійснена неправомірно. Згідно ордеру позивач має право на це житло і має право бути там зареєстрованим. Позивач є наймачем квартири, іншого житла він не має. Підстави для відмови, яку зазначив реєстратор у своїй відмові, в п. 87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання, не має. Між сторонами вбачається цивільно-правовий спір, у зв`язку з порушенням житлових прав позивача. Відповідач - Білоцерківська міська рада в особі Центру надання адміністративних послуг Білоцерківської міської ради в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 22.07.2024 подала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи проводити у відсутності представника відповідача. Суд, суд заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 29.08.2013 є інвалідом 2 групи, учасником бойових дій, має право на пільги встановлені для ветеранів війни інвалідів війни, з 01.11.1986 перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та від даного шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . З 13.01.1993 по 20.04.2011 позивач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , оскільки він отримав право на заселення у вказане житлове приміщення, разом із сім`єю: дружиною та дочкою, на підставі ордеру №003354 від 28.07.1992, що підтверджено матеріалами справи (а.с.9-10, 11-12, 13, 14, 15, 16,17, 27, 95). Також, встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] з 22.04.2011 і по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом із дочкою [PERSON] , [INFO] , за погодженням командира Військової частини [NUMBER] без надання окремої кімнати, як незабезпеченого житлом військовослужбовця під час проходження служби у м. Києві, а [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , з 13.01.1993 по 11.07.2023 була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9, 15, 23-25,27, 32, 123, 125). 12.03.2024 [PERSON] подав до Білоцерківської міської ради заяву №15.2-01/402 (а.с. 30), про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 01.11.1986 та згоди [PERSON] , у якій адміністратором [PERSON] було відмовлено на підставі п.п. 5 п. 35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022 року № 265, п.п. 3 п. 2 ст. 9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг, щодо декларування та реєстрацію місця проживання в Україні». При вирішенні спору суд виходить з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України). Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)». Відповідно до ст. 2 Житлового Кодексу України завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого\~ права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Житлового Кодексу України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським об`єднанням (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). Відповідно до ст. 5 Житлового Кодексу України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до ст. 6 Житлового Кодексу України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Відповідно до ст. 31 Житлового Кодексу України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Відповідно до ст. 58 Житлового Кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством України. Відповідно до ст. 60 Житлового Кодексу України правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Кабінетом Міністрів України і Українською республіканською радою професійних спілок. Аналогічні положення містяться в Правилах обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 №470, які\~ регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що він бажає користуватися квартирою за адресою: [ADDRESS] та вважає, що відмова в реєстрації порушує його права на житло, передбачені Конституцією України та діючим Житловим Кодексом України. Він бажає проживати у квартирі, однак, відповідач цьому перешкоджає, бо не здійснює реєстрацію у вказаній квартирі. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження позивача, виходячи з наступного. Як зазначено вище у рішенні, позивач з 13.01.1993 по 20.04.2011 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , оскільки він отримав право на заселення у вказане житлове приміщення, разом із сім`єю: дружиною та дочкою, на підставі ордеру №003354 від 28.07.1992. З 22.04.2011 і по теперішній час позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , гуртожиток, разом із дочкою [PERSON] , [INFO] , а за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована та проживала дружина позивача [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Також, встановлено, що на ім`я [PERSON] , [INFO] , в період з 2001 по 2009 рік були відкриті особові рахунки з оплати комунальних послуг у КП БМР «Білоцерківтепломережа», ПрАТ «Київобленерго», ВАТ «Київоблгаз», КП БМР ЖЕК №1, ТОВ «Білоцерківвода», на підставі договорів, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 34-35, 36-44, 45-46, 48-55, 56, 58-66, 67, 68, 71-80, 81-86, 87-94). З довідки та акту про фактичне місце проживання особи в житловому будинку ОСББ «ОБЕРІГ-20» від 15.11.2023 (а.с. 28, 29), вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та його дочка [PERSON] , [INFO] , з 13.011993 по теперішній час постійно фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, жодних доказів порушення відповідачем прав позивача щодо користування спірним житлом приміщенням до суду не надано, адже з наданих доказів вбачається, що позивач проживає у квартирі [ADDRESS] та користується вказаним житлом разом із дочкою. Позивач зазначає, що він має право на реєстрацію у вказаній квартирі на підставі ордеру №003354 від 28.07.1992, однак, суд не погоджується з даним твердженням виходячи з наступного. Згідно п. 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 №470 (далі Правила №470), на підставі\~ рішення\~ про\~ надання\~ жилого\~ приміщення\~ в будинку державного\~ або\~ громадського\~ житлового\~ фонду виконавчий комітет районної,\~ міської,\~ районної в місті, селищної, сільської Ради народних\~ депутатів\~ видає громадянинові ордер (додаток №7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Згідно п. 70 Правил №470 ордер\~ вручається\~ громадянинові,\~ на\~ ім`я\~ якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх\~ замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. Згідно п. 72 Правил №470 при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер\~ у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації.\~ Одночасно подаються\~ паспорти\~ усіх\~ членів\~ сім`ї,\~ включених\~ до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Встановлено, що [PERSON] заселився в надане йому жиле приміщення на підставі ордеру №003354 від 28.07.1992, який був єдиною підставою для вселення у квартиру [ADDRESS] , та 13.01.1993 разом зі своєю сім?єю зареєструвався у вказаній квартирі, однак, 20.04.2011 він знявся з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі. Таким чином, позивач використав своє право, надане йому на підставі ордеру, а згідно п. 69 Правил №470, ордер №003354 від 28.07.1992 був дійсним лише 30 днів, тому після закінчення цього строку ордер автоматично втрачає свою силу. 12.03.2024 адміністратором Білоцерківської міської ради [PERSON] було відмовлено позивачу у реєстрації за місцем проживання, за адресою: [ADDRESS] , з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у відповідності до п.п.5 п. 35 «Порядку декларування та реєстрації місця проживання ( перебування) затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022 № 265, п.п. 3 п. 2 ст. 9 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг, щодо декларування та реєстрацію місця проживання в Україні». Так, відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, а також порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг урегульовані Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі Закон - №1871-IX), дія якого не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом (ч.2 ст.1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»). Декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила (ч.3 ст.1 Закону №1871-IX). У силу ч.6 ст.5 Закону №1871-IX реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності. Ст. 9 Закону №1871-IX встановлено, що у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Реєстрація місця проживання (перебування) особи, зміна її місця проживання (перебування) може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника, що діє на підставі довіреності, посвідченої у встановленому законом порядку. Згідно ч.2 ст.9 Закону №1871-IX до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються:, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України). Відповідно до абз.1 ч.3 ст.9 Закону №1871-IX у разі відсутності документів, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла. Згідно ч.1 ст.11 Закону №1871-IX особа, яка декларує або реєструє своє місце проживання (перебування) у житлі, яке не є власністю (співвласністю) такої особи, та за відсутності документів, що підтверджують право на проживання в цьому житлі, під час подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) або декларації про місце проживання надає згоду власника (співвласників) житла чи уповноваженої особи житла на декларування або реєстрацію особою свого місця проживання (перебування) за адресою цього житла у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі декларування або реєстрації місця проживання особою, яка є власником (співвласником) цього житла, згода інших співвласників або інших осіб, місце проживання яких зареєстровано/задекларовано в цьому житлі, не вимагається. Ст. 12 Закону №1871-IX передбачено, що орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо, особа подала документи або відомості, передбачені цим Законом, не в повному обсязі. Відповідно до частини другої статті 4, частини першої статей 9 і 11, частини восьмої статті 18, частин п`ятої та сьомої статті 21, частини другої статті 22, частин четвертої та шостої статті 24 і частин третьої та сьомої статті 26 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (далі - Порядок №265). Порядок №265 визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів. Згідно п.27 Порядку №265 реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) за адресою житла незалежно від форми власності. П. 35 Порядку №265 встановлено, що для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них; Відповідно до п.46 Порядку №265 посадова особа органу реєстрації в день звернення особи або її законного представника (представника) чи в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг або представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту або даних від органу соціального захисту населення, зокрема, приймає рішення про реєстрацію місця проживання (перебування) або про відмову у реєстрації місця проживання (перебування) особи. Пунктом 87 Порядку №265 встановлено, що орган реєстрації відмовляє в декларуванні/ реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли, особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості. Відповідно до п.90 Порядку №265 рішення про відмову в декларуванні/реєстрації/знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання приймається в день звернення особи, законного представника (представника), уповноваженої особи житла або уповноваженої особи спеціалізованої соціальної установи, іншого надавача соціальних послуг з проживанням, в яких зазначеним особам надаються соціальні послуги відповідно до Закону України «Про соціальні послуги», про що орган реєстрації інформує таких осіб із зазначенням підстав для відмови засобами поштового, телефонного або електронного зв`язку, в тому числі засобами Порталу Дія. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що відмова адміністратора Білоцерківської міської ради він 12.03.2024 є неправомірною. Однак, акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно ст. 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів. Так, ст. 5 КАС України установлено право на судовий захист і зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. (ч. 1 ст. 2 КАС України). П. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. П. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. У розумінні п.п.7, 11, 12 ч.1 ст.2 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи; реєстраційна дія - внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи;реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Відповідно до п.3 Порядку №265 декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. Позивач у судовому засіданні зазначив, що рішення адміністратора Білоцерківської міської ради він 12.03.2024 у встановленому законодавством порядку не оскаржував, разом з тим, він не позбавлений можливості звернутися до адміністративного суду з метою оскарження відмови адміністратора Білоцерківської міської ради у здійсненні реєстрації місця проживання, на предмет перевірки законності відмови яка вчинена посадовою особою при здійсненні владних управлінських функцій та зобов`язати орган місцевого самоврядування вчинити дії щодо реєстрації місця проживання. Водночас, із заяви №15.2-01/402 від 12.03.2024 вбачається, що [PERSON] , як на підставу для реєстрації в даній квартирі, власником якої він не є, надав лише свідоцтво про шлюб [NUMBER] від 01.11.1986 та згоду [PERSON] , яка на момент подачі ним заяви вже померла, та до заяви не було додано інших документів, які є підставою для здійснення реєстрації за адресою: [ADDRESS] , передбачені п.п.54 п. 35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», зокрема, ордер, який дає право на заселення у вказане житлове приміщення. Так, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed