Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

09 вересня 2024 року до Тростянецького районного суду Вінницької області з Гайсинського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про\~розірвання\~шлюбу. Позовна заява мотивована тим, що він з відповідачкою перебуває у шлюбі з 03.07.2003. За час спільного проживання [INFO] у них народилася донька [PERSON] . Дитина проживає з позивачем та перебуває на його утриманні. Спору про місце проживання та виховання дитини у них немає. В даний час вони припинили спільне проживання, проживають окремо. Причиною цього є неправильна поведінка відповідачки. Їх сім`я фактично розпалася. У сторін різні погляди на життя та спільне проживання. Подальше збереження сім`ї неможливе та недоцільне. З огляду на викладене, [PERSON] просить розірвати шлюб між ним та [PERSON] та стягнути з відповідачки судові витрати. Ухвалою суду від 13 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує повністю. Зазначив, що наполягає на розірванні шлюбу та стягненні з відповідачки всіх понесених ним судових витрат. Відповідач, в судове засідання не з`явилась, проте від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Висловилась, що позов визнає, не заперечує проти розірвання шлюбу та зазначила, що після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище [PERSON] . Також просить компенсувати позивачу 50% сплаченого ним судового збору за рахунок держави та зменшити витрати на правову допомогу, оскільки вони необґрунтовані та завищені і вона немає змоги сплатити їх позивачу. З урахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких мотивів. Судом встановлено, що 03 липня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у Тростянчикській сільській раді Тростянецького району Вінницької області, про що складено відповідний актовий запис №5; прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 5). [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно Тростянецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) 30.07.2021 (а.с. 6). Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із положеннями статтей 24, 56 Сімейного кодексу України (далі СК України) кожен з подружжя вправі припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбу не допускається. Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно із ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина 1 статті 105 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них. Відповідно до статтей 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Суд не може примусити позивача зберегти сім`ю, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідач позовні вимоги визнає та не заперечує проти розірвання шлюбу. Суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає можливим прийняти визнання позову відповідачем. З огляду на позицію позивача щодо неможливості зберегти сім`ю, визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що шлюб необхідно розірвати не вживаючи заходів для примирення. Суд переконаний, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, за таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на небажання відповідача змінювати прізвище на дошлюбне, суд вважає за можливе залишити їй прізвище набуте у шлюбі. Згідно із ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Щодо судових витрат суд зазначає таке. Відповідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові втрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Згідно із ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд вважає за необхідне розподілити судові витрати згідно із вимогами статтей 141,142 ЦПК України, ст.7 Закону України «Про судовий збір»: стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 605,60 грн та зобов`язати ГУ ДКСУ у Вінницькій області повернути [PERSON] 50% сплаченого судового збору відповідно до квитанції №0030-2497-5136-6935 від 09.09.2024 в сумі 605,60 грн. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження понесених витрат, позивачем було надано: договір про надання правової допомоги у цивільній справі від 06.09.2024 укладений між адвокатом Шуляк В. М. та клієнтом [PERSON] ; попередній (орієнтовний) розрахунок витрат; Акт виконаних робіт від 09.09.2024;, квитанцію №0.0.3868955289.1 на суму 3000,00 грн та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, з яких встановлено, що позивач [PERSON] поніс 3000 грн витрат на правову допомогу надану адвокатом Шуляк В. В. Відповідач [PERSON] у своїй заяві просила зменшити розмір витрат на правову допомогу оскільки він необґрунтований та завищений і вона немає можливості його сплатити. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19). Оцінюючи надані суду докази понесення [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що позивачем документально підтверджено витрати на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та враховуючи складність розгляду справи, обсяг та характер наданих правничих послуг, вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача 3000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу. Такий розмір витрат, з огляду на обставини справи, її складність, характер та обсяг наданих адвокатом послуг на переконання суду буде відповідати вимогам співмірності. Натомість, відповідачем не надано жодних доказів на недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. На підставі викладеного,

Outcome: approved