Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що 10.10.1998 між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, який був посвідчений представником Дніпропетровської міської біржі нерухомості за реєстровим номером 252-498, та зареєстрований в КП «Новомосковське МБТІ» за №5137, відповідно до якого він придбав житловий будинок [ADDRESS] . Вартість домоволодіння на час його придбання складала 72000 грн. На даний момент позивачу стало відомо про недотримання встановленої законом вимоги про нотаріальне посвідчення договору, тому, з метою приведення документації, що підтверджує право власності на нерухоме майно в належний стан у відповідності із діючим законодавством України, для можливості повноцінного користування своїми правами, як власника і можливості їх реалізувати, виникла необхідність у визнанні договору купівлі-продажу будинку, укладеного на товарній біржі, дійсним та визнання за ним права власності на нерухоме майно у судовому порядку. Ухвалою судді від 22.12.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.\~ Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати від 01.04.2024 закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Олійник О.А. позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату та час судового розгляду повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Будь-яких клопотань від відповідача не надходило. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача, вважає за можливе, проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. 10 жовтня 1998 року між [PERSON] , як продавцем з однієї сторони та [PERSON] , як покупцем, з другої сторони укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець продав, а покупець придбав об`єкт нерухомості - житловий будинок [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 500 кв.м. держфонд. Зазначений Договір купівлі-продажу посвідчений 10.10.1998 представником Дніпропетровської міської біржі нерухомості за р.№252-498, та зареєстрований в КП «Новомосковське МБТІ» 12.10.1998 за р.№5137-Д10 стор.85 (а.с.9).\~ Оригінал зазначеного договору наявний у позивача, його досліджено у судовому засіданні. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 01.04.2024 право власності на зазначене домоволодіння не зареєстровано (а.с.54). У повідомленні КП «Новомосковське МБТІ» №2349/23 від 12.12.2023 вказано, що відповідно до інвентаризаційної справи станом на 29.12.2012 власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 10.10.1998 на\~ «Дніпропетровській міській біржі нерухомості», зареєстрованого в БТІ 12.10.1998 за р.№5137-Д10 стр.85 (а.с.43). До правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню такі норми права. У відповідності до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Згідно із статтею 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірного домоволодіння) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова. Набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, у період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справа № 205/8493/16-ц (провадження № 61-40951св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 754/1466/15-ц (провадження № 61-11804св18), від 21 липня 2021 року у справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20). Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах жилого будинку (квартири) чи його (її) частини вимагають оформлення в нотаріальній формі. Враховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20). Крім того, частиною другою статті 220 ЦК України встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №389/122/16-ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. З огляду на наведене, судом установлено, що договір купівлі - продажу нерухомого майна вчинений у простій письмовій формі та на час виникнення спірних правовідносин підлягав нотаріальному посвідченню. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом із тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач у теперішній час не бажає посвідчити зазначений договір в нотаріальній конторі, доказів навмисного ухилення його від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надав. Під час розгляду справи судом не встановлено, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення угоди, також матеріали справи не містять відомостей про те, чи взагалі одна зі сторін зверталися до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення указаного договору. Отже, оскільки судом не встановлено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення угоди, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору дійсним в судовому порядку. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 28 серпня 2019 року справі № 392/833/16-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 475/965/16-ц. Позовні вимоги про визнання права власності є похідними від вимог про визнання дійсним договору, а тому задоволенню також не підлягають. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 190/1778/22 зазначено, що «суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правомірного висновку, що спірний договір обміну нерухомого майна нотаріально посвідчений не був, доказів навмисного ухилення [PERSON] від нотаріального оформлення угоди позивачі суду не надали, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог». Враховуючи установлені судом фактичні справи,

Outcome: dismissed