Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

17.06.2024 представник позивача, за довіреністю у справі - [PERSON] , звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення у системі «Електронний суд», мотивуючи тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2017 у справі № 357/11482/16-ц за позовом Національної академії внутрішніх справ до [PERSON] , про відшкодування витрат за період навчання, було вирішено стягнути з нього на користь Національної академії внутрішніх справ 18374,94 грн вартості витрат за період навчання та 1378,00 грн судового збору, всього 19 752,94 грн. Відповідач зазначене рішення не оскаржував, тим самим визнав його. 07.03.2017 рішення набрало законної сили. Надалі рішення було звернуто до виконання, шляхом направлення позивачем виконавчого листа до відповідного відділу державної виконавчої служби. Згідно даних «Автоматизована система виконавчого провадження» було відмовлено у відкритті виконавчого провадження. Станом на дату подання позовної заяви НАВС повторно не зверталась до ВДВС. Виконавчі провадження щодо стягнення витрат з [PERSON] в системі «Автоматизована система виконавчого провадження» відсутні. Згідно довідки відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку НАВС, відповідач не відшкодував в повному обсязі кошти на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2017 у справі №357/11482/16-ц. Станом на дату подання позовної заяви, заборгованості відповідача перед НАВС становить 19752,94 грн. 20.03.2024 рекомендованим листом НАВС було повідомлено відповідача про невідшкодування витрат на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2017 у справі № 357/11482/16-ц, однак, кошти на рахунок НАВС не надходили. Ч. 2 ст. 18 ЦПК України визначено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Період розрахунку інфляційної складової та трьох відсотків річних від суми заборгованості складає з 28.05.2021 по 28.05.2024, інфляційне збільшення у вказаний період становить 7 868,31 грн, 3% річних - 1 780,35 грн. Тому, просив у судовому порядку стягнути [PERSON] на користь Національної академії внутрішніх справ грошові кошти у сумі 9648,66 грн, з яких: 7 868,31 грн інфляційне збільшення від суми заборгованості; 1 780,35 грн 3% річних від суми заборгованості, та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн. 18.06.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 29.08.2024 представник відповідача, адвокат Назаренко Роман Анатолійович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що розрахунок 3% річних та інфляційних втрат позивачем здійснено за період з 08.05.2021 по 08.05.2024. Надання кредитору можливості стягнення процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав одразу після порушення боржником умов договору (постанова ВП ВС від 5 квітня 2023 року у справі №910/4518/16). Отже, позивач повинен довести суду, що боржником не сплачено суму боргу, або сплачено не у повному обсязі, а також, що стягувачем приймалися активні дії щодо повернення боргу, що дає підстави нарахувати відсотки та інфляційні витрати за весь час прострочення. До позовної заяви не надано ні доказів звернення вказаного рішення до виконання, ні доказів існування виконавчого провадження, ні доказів невиконання рішення суду. Тобто позивачем не надано суду доказів того, що ним приймалися якісь міри щодо стягнення боргу та виконання рішення суду. До матеріалів справи надано скрін із сайту Автоматизованої системи виконавчого провадження, з якого можна встановити, що позивачу двічі відмовляли у відкритті виконавчого провадження, проте неможливо встановити у якій справі винесено виконавчий лист та коли саме виносилась постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження. Водночас, нинішня редакція Закону України «Про виконавче провадження», що діє із 2017 року не містить юридичної конструкції «відмова у відкритті виконавчого провадження». Проте у старій редакції Закону у статті 26 були наявні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження, майже всі із яких пов?язані із допущенням різного типу помилок вчинених заявником при пред`явленні виконавчого документів до виконання. Отже, вважає, що позивачем не надано доказів того, що ним вчинялись будь-які активні дії щодо стягнення заборгованості із відповідача. Відтак, позивачем не надано доказів наявності підстав для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат. 02.09.2024 представник позивача, за довіреністю у справі - [PERSON] , подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2017 у справі № 357/11482/16-ц було вирішено стягнути з відповідача на користь НАВС 18 374,94 грн вартості витрат за період навчання та 1 378,00 грн судового збору, яке 07.03.2017 набрало законної сили. Надалі рішення було звернуто до виконання, шляхом направлення НАВС виконавчого листа до відповідного відділу державної виконавчої служби Згідно даних АСВП за ВП №53790629 та №55715453 було відмовлено у відкритті. Станом на дату подання позовної заяви НАВС повторно не зверталась до ВДВС. Виконавчі провадження щодо стягнення витрат з [PERSON] в системі «Автоматизована система виконавчого провадження» відсутні. Станом на дату подання позовної заяви, заборгованості Відповідача перед НАВС становить 19 752,94 грн, що підтверджується довідкою Відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку НАВС. 20.03.2024 вих. рекомендованим листом НАВС було повідомлено Відповідача про невідшкодування витрат на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2017 у справі № 357/11482/16-ц. Однак, кошти на рахунок НАВС не надходили. Статтею ст. 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, Відповідачем не було сплачено коштів на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2017 у справі № 357/11482/16-ц, починаючи з дати набрання рішенням законної сили (07.03.2017) по дату подання позовної заяви НАВС (14.06.2024) протягом 7 років. Відповідачем не надано жодних доказів про сплату коштів на виконання рішення суду від 05.01.2017 у справі № 357/11482/16-ц. 03.10.2024 судом постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі. Представник позивача Національної академії внутрішніх справ, за довіреністю у справі - [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до позову додана письмова заява, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача, адвокат Назаренко Роман Анатолійович, та відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відзиві на позовну заяву просили здійснювати розгляд справи без участі відповідача та його представника. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 05.01.2017 заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/11482/16-ц, яке набрало законної сили 07.03.2017, позов Національної академії внутрішніх справ до [PERSON] , про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь Національної академії внутрішніх справ вартість витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, в розмірі 18374,94 грн та 1378,00 грн судового збору, всього 19752,94 грн (а.с.18-24,\~ 8-10, 11, 80-86). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що на виконання заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2017 по справі №357/11482/16-ц було видано виконавчий лист, про стягнення з [PERSON] на користь Національної академії внутрішніх справ вартість витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, в розмірі 18374,94 грн та 1378,00 грн судового збору, всього 19752,94 грн та 27.04.2017 старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області Власенко О.А. було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 13, 27, 30). 27.03.2024 Національна академія внутрішніх справ листом повідомила відповідача про невідшкодування витрат на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2017 у справі № 357/11482/16-ц та необхідність негайного виконання рішення суду та сплати боргу в розмірі 19752,94 грн. З довідки відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку НАВС (а.с. 16, 28, 89) вбачається, що станом на 21.05.2024 кошти на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2017 у справі №357/11482/16-ц від [PERSON] на рахунок НАВС не надходили та заборгованість [PERSON] перед НАВС становить 19752,94 грн, з них 18374,94 грн вартість витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, та 1378,00 грн судовий збір. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За змістом ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 5 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 цього Кодексу у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, зобов`язання можуть виникати з рішення суду. Крім цього, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц, провадження №14-68цс18) ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2017 у справі №357/11482/16-ц, стягнення з [PERSON] на користь Національної академії внутрішніх справ вартість витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, в розмірі 18374,94 грн та 1378,00 грн судового збору, всього 19752,94 грн, залишається не виконаним боржником, тому позивач\~ змушений звернутися до суду з даною позовною заявою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 28.05.2021 по 28.05.2024 за порушення грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду. Відповідач заперечуючи проти позову, зазначає, що до позовної заяви не надано ні доказів звернення вказаного рішення до виконання, ні доказів існування виконавчого провадження, ні доказів невиконання рішення суду. Тобто, позивачем не надано суду доказів того, що ним приймалися якісь міри щодо стягнення боргу та виконання рішення суду. До матеріалів справи надано скрін із сайту Автоматизованої системи виконавчого провадження, з якого можна встановити, що позивачу двічі відмовляли у відкритті виконавчого провадження, проте неможливо встановити у якій справі винесено виконавчий лист та коли саме виносилась постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження. Суд враховує зазначені твердження представника відповідача, виходячи з наступного. Так, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики з боржника, яке не виконане останнім, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, від04.06.2019 у справі №916/190/18. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У ч.1 ст. 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Разом з тим, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до норм ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. З наведених норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання та у разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Разом з тим, позивачем належних, достатніх та допустимих доказів щодо невиконання відповідачем (боржником) грошового зобов`язання, про стягнення коштів, розмір яких визначений рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2017, протягом тривалого часу, до суду не надав, адже згідно відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження (а.с. 13, 27) станом на 14.06.2024 відкриті виконавчі провадження, боржником за якими є [PERSON] , а стягувачем Національна академія внутрішніх справ, відсутні. Так, як зазначено вище у рішенні, 14.03.2017 на виконання заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.01.2017 по справі №357/11482/16-ц було видано виконавчий лист, але 27.04.2017 старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області Власенко О.А. було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки відсутні підтверджуючі документи про сплату авансового внеску, яке позивач Національна академія внутрішніх справ отримала ще у 14.07.2017. Також, з відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень (а.с. 13, 27) вбачається, що позивачу двічі було відмовлено у відкритті виконавчого провадження №53790629 та №55715453, проте неможливо встановити коли саме виносилась постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не надано докази, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність обставини, які входять до предмету доказування. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed