Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

У серпні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому зазначалось, що протягом тривалого часу сімейне життя між сторонами поступово погіршувалось, відсутність взаєморозуміння розходження поглядів на сімейні відносини та виховання дітей призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, сторони з січня 2024 року проживають окремо, припинено ведення спільного господарства. Тому, на підставі вищевикладеного, позивач вважає за необхідне розірвати шлюб. При цьому позивач просив встановити факт того, що він самостійно виховує та повністю утримує своїй неповнолітній дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , так як протягом тривалого часу відповідач дітьми не опікується, участі у вихованні та утриманні не бере, не цікавиться навчальним процесом у школі, перебігом відвідування додаткових гуртків, психологічним станом дітей. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, але надала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог, та вказала, що після розірвання шлюбу прізвище змінювати не бажає. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб, що зареєстрований у Щербанівській сільській раді Полтавського району Полтавської області за відповідним актовим записом №36 від 31 травня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Після одруження відповідачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». За час шлюбу у подружжя народились сини [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 1082 від 12.11.2008 року, що зареєстрований у Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції та [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 20 від 09.01.2019 року, що зареєстрований у Київському районному у місті Полтаві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Із матеріалів справи слідує, що з січня 2024 року і по сьогоднішній день ведення між [PERSON] та [PERSON] спільного господарства припинено, сумісне проживання не ведеться, і оскільки відповідач ухиляється від будь-якого підтримання відносин, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до положення ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Разом із тим, позивач просив встановити факт того, що він самостійно виховує та повністю утримує неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , так як протягом тривалого часу відповідач дітьми не опікується, участі у вихованні та утриманні не бере, не цікавиться навчальним процесом у школі, перебігом відвідування додаткових гуртків, психологічним станом дітей. При цьому у позовній заяві зазначив, що метою встановлення такого факту є повноцінне здійснення батьківства в інтересах дітей та для захисту своїх прав та законних інтересів, адже позивач, без згоди матері, не може змінити місце реєстрації дітей, не може самостійно приймати рішення щодо лікування неповнолітніх та не може влітку відправити дітей в табір для відпочинку за кордон з однолітками, оскільки для цього також необхідна письмова згода обох батьків, яка підлягає нотаріальному посвідченню. Ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. На переконання суду, виходячи із доказів, що містяться в матеріалах справи, позивач довів, що як відвідуванням школи, так і додаткових гуртків (та вихованням в цілому синів, займається він безпосередньо вже більше року. Позивач повністю утримує синів та самостійно їх виховує, зокрема готує дітям їжу, купує їм одяг, взуття залежно від сезону, іграшки, подарунки; сплачує послуги медичні послуги та додаткові гуртки для їх розвитку. При цьому позивачем суду надані Довідки про участь батьків у начальному процесі [PERSON] з дошкільного навчального закладу Полтавський заклад дошкільної освіти (ясла садок) №82 «Оленка» та [PERSON] з ліцею №13 «Успіх», де зазначено, що батько дітей спілкується з викладачами та керівництвом навчальних закладів, цікавиться навчальним процесом. З матеріалів справи вбачається, що сини [PERSON] та [PERSON] займаються футболом, яких привозить на заняття до стадіону «Ворскла» батько [PERSON] .. Таким чином, наведені вище обставини справи та матеріали справи вказують, що мати синів [PERSON] у навчальному процесі дітей синів - Платона та [PERSON] участі не приймає. Наведені вище фактичні обставини справи були підтверджені письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , наданих на адресу суду, в яких вказано, що відповідач [PERSON] з січня 2024 року не проживає з позивачем [PERSON] та дітьми [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2018 року народження, та на даний час орендує окремо квартиру. Діти проживають разом з батьком [PERSON] та перебувають повністю на його утриманні. Батько дітей [PERSON] повністю піклується про дітей, готує їжу, купляє речі, возить дітей на заняття та гуртки, в свою чергу мати дітей [PERSON] участі у вихованні та утриманні дітей не приймає. Позивач також підтвердив свій майновий стан та спроможність утримувати дитину, наданими суду квитанціями, які він особисто сплачував для утримання дітей. Згідно зі ст. 51 Конституції України та ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Так, згідно з положень ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. При цьому майнового спору між подружжям на момент розгляду даної справи не заявлено. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, відповідачка проти розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем їхніх спільних неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не заперечує, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved