Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. 1. 19.01.2021 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач), в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 6363,00 доларів США за договором позики від 20.07.2016 року, яка складається з суми основного боргу 3200,00 доларів США; штрафу 1600,00 доларів США; 16% річних від простроченої суми згідно п. 6.2. Договору позики 1563,00 долари США та заборгованість в розмірі 390930,68 гривень за договором позики від 05.02.2018 року, яка складається з суми основного боргу 218000,00 гривень; штрафу 109000,00 гривень; 16% річних від простроченої суми згідно п. 6.2. Договору позики 63930,68 гривень. 2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.07.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у борг грошову суму у розмірі 3200 доларів США строком до 20.01.2018 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов, була складена розписка. Відповідно до п. 6.1. вказаного договору, при простроченні повернення позики (її частини) по письмові вимозі позикодавця відповідно до п. 5.1. Договору, позичальник сплачує штраф у розмірі 50% від неповернутої суми позики у вказаний термін згідно цього Договору. Відповідно до п. 6.2. даного Договору, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позичальника суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 16% річних від простроченої суми. Таким чином: 3200,00 доларів США (основний борг) + 1600,00 доларів США (50%) + 1563,00 долара США (16%) = 6363,00 долара США. Крім того, 05.02.2018 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у борг грошову суму у розмірі 218000,00 гривень строком до 01.03.2019 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов, була складена розписка. Повернення боргу мало проводитися частинами по 5000,00 гривень до 01 числа на картковий рахунок позикодавця. Відповідно до п. 6.1. вказаного договору, при простроченні повернення позики (її частини) по письмові вимозі позикодавця відповідно до п. 5.1. Договору, позичальник сплачує штраф у розмірі 50% від неповернутої суми позики у вказаний термін згідно цього Договору. Відповідно до п. 6.2. даного Договору, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позичальника суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 16% річних від простроченої суми. Таким чином: 218000,00 гривень (основний борг) + 109000,00 гривень (50%) + 63930,68 гривень (16%) = 390930,68 гривень. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом. 3. 18.05.2021 року від представника відповідача адвоката Бойко С.В. надійшов відзив на позовну заяву, яким представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що Договори позики та розписки, на які посилається позивач, є безгрошовими та доказів того, що відповідач брав грошові кошти у борг, матеріали справи не містять. У договорах позики зазначена дата повернення суми позики за одним договором не пізніше 20.01.2018 року, за іншим не пізніше 01.03.2019 року. Однак у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача, як заборгованість з позики так і відсотки за користування грошовими коштами за період за одним договором з 20.07.2016 року до 01.01.2021 року, за іншим з 05.02.2018 року до 01.01.2021 року, тобто і після визначеного сторонами договору строку повернення позики дня закінчення строку договору. Також представник відповідача посилається на строки позовної давності та зазначає, що строк позовної давності щодо стягнення неустойки (штрафу) за договором позики від 20.07.2016 року сплив 20.01.2019 року, а строк позовної давності щодо стягнення неустойки (штрафу) в розмірі 50% неповернутої суми за договором позики від 05.02.2018 року сплив 01.03.2020 року. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом у січні 2021 року, то, на думку представника відповідача, позовні вимоги в частині стягнення штрафу не підлягають задоволенню. (а.с. 51-54) 4. 26.07.2021 року на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення (в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України), яким просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування щодо неотримання відповідачем грошових коштів зазначив, що матеріалами справи спростовуються дані твердження, а саме наявністю власноручно написаних відповідачем розписок та підписаних Договорів позики. Щодо пропуску строку на нарахування та стягнення відсотків після спливу строку кредитування зазначив, що відповідно до п. 7.1. Договору позики від 20.07.2016 року, цей договір набуває чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Відповідач у відповідності до договору позики від 20.07.2016 року до теперішнього часу свої зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув. Також, у відповідності до п. 7.1. Договору позики від 05.02.2018 року цей договір набуває чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Відповідач також у відповідності до договору позики від 05.02.2018 року до теперішнього часу свої зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув. Таким чином дія Договорів позики не припинилася. Щодо застосування строку позовної давності відповідач зазначив, що 20.07.2016 року між сторонами був укладений Договір позики на строк до 20.01.2018 року, тобто строк позовної давності закінчується 20.01.2021 року. Окрім цього 05.02.2018 року між сторонами був укладений Договір позики строком до 01.03.2019 року, тобто строк позовної давності закінчується 01.03.2022 року. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 16.01.2021 року тобто в межах строку позовної давності. (а.с. 56-60) 5. 27.09.2021 року від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про застосування строків позовної давності з викладенням правової позиції та обставин, які тотожні з правовою позицією та обставинами викладеними раніше представником відповідача в відзиві на позовну заяву. (а.с. 64-66) ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 6. Позивач до матеріалів справи долучив заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту. (а.с. 5-9) 7. 27.04.2021 року від представника відповідача надійшла заява про залишення без розгляду позовної заяви. (а.с. 47-48) 8. 22.07.2024 року від представника відповідача надійшла заява, зокрема, про залишення без розгляду позовної заяви. (а.с. 106-107) ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 9. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2021 року, цивільну справу № 496/228/21 передано на розгляд судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. (а.с. 23) 10. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 21.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, з проведенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 24-25) 11. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 21.01.2021 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено. (а.с. 24-25) 12. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Портної О.П. від 18.03.2024 року заяву представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду залишено без задоволення. Окрім того закрите підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті. (а.с. 97-99) 13. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Портної О.П. від 25.09.2024 року заяву представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду залишено без задоволення. (а.с. 112-113) 14. Верховний Суд у своїй Постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц вказав, що, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. 15. Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом обставини та зміст спірних правовідносин. 16. Судом встановлено, що 20.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач дав в борг відповідачу грошові кошти, а відповідач, згідно розписки, яка є додатком до Договору позики, отримав від позивача грошові кошти у розмірі 3200 доларів США на строк до 20.01.2018 року. (а.с. 13-14, 15) 17. Відповідно до п. 6.1. Договору позики, при простроченні повернення позики (її частини) по письмовій вимозі відповідно до п. 5.1. Договору позикодавця, позичальник сплачує штраф у розмірі 50% від неповернутої суми позики у вказаний термін згідно цього Договору. 18. Згідно п. 6.2. Договору позики, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позичальник суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 16% річних від простроченої суми. 19. Проте, борг у сумі 3200 доларів США, в узгоджені Договором позики строки, відповідач не повернув, оскільки доказів належного виконання відповідачем зобов`язань за договором матеріали справи не містять. 20. 05.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач дав в борг відповідачу грошові кошти, а відповідач, згідно розписки, яка є додатком до Договору позики, отримав від позивача грошові кошти у розмірі 218000,00 гривень на строк до 01.03.2019 року. (а.с. 16-17, 18) 21. Відповідно до п. 6.1. Договору позики, при простроченні повернення позики (її частини) по письмовій вимозі відповідно до п. 5.1. Договору позикодавця, позичальник сплачує штраф у розмірі 50% від неповернутої суми позики у вказаний термін згідно цього Договору. 22. Згідно п. 6.2. Договору позики, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позичальник суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 16% річних від простроченої суми. 23. Проте, борг у сумі 218000,00 гривень, в узгоджені Договором позики строки, відповідач не повернув, оскільки доказів належного виконання відповідачем зобов`язань за договором матеріали справи не містять. V. Оцінка Суду. 24. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 25. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 26. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). 27. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин. 28. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року № 540-IX) було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільним Кодексом України та строки визначені Господарським кодексом України, а саме ст.ст. 232, 269, 322, 324 продовжуються на строк дії такого карантину. 29. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 30. Разом з тим, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан. Відповідно до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного стану, надзвичайного стану, строки визначені ст.ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. 31. Окрім цього, якщо договором передбачено графік погашення заборгованості за кредитним договором, то строки позовної давності повинні рахуватися з моменту прострочення оплати чергового платежу. Сталий висновок, який потрібно враховувати у кредитних правовідносинах. Суть висновку зводиться до того, що у випадку застосування строків позовної давності суд повинен враховувати, що позовна давність повинна розраховуватися з моменту настання строку вимоги і як наслідок з моменту виникнення права на позов. Тобто, якщо кредитним договором передбачено оплату заборгованості частинами, то строки позовної давності повинні починати свій відлік з моменту настання строку оплати кожного окремого платежу. Єдине виключення, це якщо строки позовної давності були пропущені після запуску дострокового стягнення всієї заборгованості, то це правило не застосовується так як у випадку невиконання вимоги кредитора графік втрачає свою чинність. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: від 07.12.2022 року № 263/5853/13-ц; від 07.12.2022 року № 334/9595/14-ц; від 07.12.2022 року № 345/2315/21; від 16.11.2022 року № 369/9097/14-ц; від 16.11.2022 року № 2-861/11; від 28.09.2022 року № 343/131/17; від 21.09.2022 року № 206/3009/15-ц; від 20.07.2022 року № 333/1368/15-ц; від 15.06.2022 року № 383/418/20; від 28.04.2022 року № 344/17217/15-ц; від 26.04.2022 року № 756/2784/15-ц; від 12.04.2022 року № 628/3327/15; від 10.02.2022 року № 263/1976/16-ц; від 02.02.2022 року № 743/212/19; від 26.01.2022 року № 442/7773/17; від 10.01.2022 року № 751/9416/15-ц. 32. З матеріалів справи вбачається, що Договір позики, який був укладений між сторонами 20.07.2016 року строком до 20.01.2018 року, не містить графіку погашення заборгованості, доказів того, що позичальник приступив до виконання грошового зобов`язання, тобто вчинив дії якими переривається строк позовної давності немає, отже термін позовної давності для стягнення штрафу за невиконання даного Договору позики відраховується з кінцевого терміну погашення повернення позики та закінчився 20.01.2019 року, тобто строк позовної давності порушено. 33. Також, з матеріалів справи вбачається, що Договір позики, який був укладений між сторонами 05.02.2018 року строком до 01.03.2019 року містить умову повернення позики (до 01 числа в розмірі не менше 5000,00 грн). Доказів здійснення відповідачем платежів на погашення заборгованості ні позивачем, ні відповідачем не надано, тому з урахуванням строку повернення позики, а саме 12 місяців, строк позовної даності закінчився, відповідно до кожного платежу: 01.03.2019 року, 01.04.2019 року, 01.05.2019 року, 01.06.2019 року, 01.07.2019 року, 01.09.2019 року, 01.10.2019 року, 01.11.2019 року, 01.12.2019 року, 01.01.2020 року, 01.02.2020 року, 01.03.2020 року. 34. Таким чином жодний, з вище перерахованих, нормативно-правовий акт не охоплює періоди з метою продовження строку звернення до суду, які надано позивачу для захисту його порушених прав. Частини 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 35. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22.10.2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. 36. Отже, ст.\~202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 37. Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. 38. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 39. Відповідно до ст. 525 ЦК України, не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом або договором. 40. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язань (неналежне виконання). 41. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 42. Відповідно до ст.\~1046\~Цивільного кодексу\~України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно-безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 43. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 44. Відповідно до ст. 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. 45. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 46. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. 47. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. (Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, від 13.12.2017 року у справі № 6-996цс17, від 07.11.2018 року у справі № 658/689/17, від 15.11.2018 року у справі № 361/5718/16-ц.) 48. У ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст. 1048 ЦК України (якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками). Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. 49. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 50. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 51. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. 52. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 53. Згідно ч. 1 ст. 1050 цього Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.\~625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.\~549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати відсотків, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. 54. Частиною 2 ст. 549 ЦК України закріплено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 55. Згідно ст.\~551\~ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. 56. Згідно ст.\~625\~ЦК України\~боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошового\~зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. 57. Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 58. Згідно ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. 59. У контексті ст.ст. 524, 533, 535, 625\~ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 60. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення основної суми заборгованості, штрафу та відсотків річних від простроченої суми, які нараховані з кінцевого терміну погашення заборгованості до звернення до суду з вказаним позовом без вимоги стягнення індексу інфляції за весь час прострочення. 61. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.11.2021 у справі №405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21). 62. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 63. З аналізу наданих суду документів, судом зроблено висновок, про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості, у тому числі і у валюті, визначеній у спірному договорі позики від 20.07.2016 року, а саме 3200 доларів США оскільки зобов`язання виражене у валюті доларах США. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Окрім цього суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. 64. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). 65. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. 66. Оскільки Договором позики від 20.07.2016 року встановлено порядок повернення боргу, а саме в тій самій валюті, в якій отримано грошові кошти у борг, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 3200 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. 67. Також, при обрахунку 3 % річних (в даній справі 16% річних, які встановлені договором) за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Вказане кореспондується із правовою позицією, висловленою у Постанові Великої палати ВС від 16 січня 2019 року у справ № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). 68. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 69. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. 70. В п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12\~червня 2009\~року «Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. 71. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про правомірність задоволення заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу у розмірі 50% від неповернутої суми позики. 72. У зв`язку із чим, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 73. Відповідно до п. 13 ч. 1 ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. 74. Отже, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", то відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір у розмірі 5694,76 гривні підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial