Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~09.04.2024 року позивач [PERSON] через свого представника звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 14.10.2012 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, за час якого у них народилося троє спільних дітей. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі відповідачем було набуто у власність транспортний засіб VOLKSWAGEN Caddy, д.н.з. [NUMBER] , (дата набуття 04.01.2021 року) та гараж № [NUMBER] у ГК «Автомобіліст-3» за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 2-Б (дата набуття 05.08.2021 року). Вказане майно є спільною сумісною власністю їх подружжя. Однак, із лютого 2023 року [PERSON] виїхав на належному їм автомобілі за кордон, де останній тривалий час проживав та працював. На даний час у неї виникла необхідність у здійсненні поділу спільного майна подружжя. Вказує, що вартість спірного транспортного засобу становить 706900 грн., а гаража 170768 грн. Її життєві обставини склалися так, що вона, в порядку поділу спільного майна подружжя, змушена визнати за собою право власності на гараж та просити компенсацію вартості належної їй частки в автомобілі. Враховуючи наведене, а також заяву про зменшення розміру позовних вимог від 14.06.2024 року (а.с. 106) просить суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб VOLKSWAGEN Caddy, д.н.з. [NUMBER] та гараж № [NUMBER] у ГК «Автомобіліст-3» за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 2-Б; визнати за нею право власності на гараж; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за належну їй частку у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб в сумі 203450 грн., судові витрати по справі позивач просить залишити за нею (а.с. 106). До початку судового засідання позивачкою було подано до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги він підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 127). Від представника відповідача до початку підготовчого засідання також надійшла заява з проханням розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги у зменшеному розмірі визнає повністю (а.с. 130). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 14.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 13). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.03.2024 року в цивільній справі № 161/2889/24 шлюб між сторонами було розірвано. Згідно відомостей з ЄДРСР дане судове рішення набрало законної сили 15.04.2024 року. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 14.10.2014 року по 15.04.2024 року. Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 368079926 від 01.03.2024 року, відповідачем 05.08.2021 року було набуто у власність гараж № [NUMBER] у ГК «Автомобіліст-3» за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23-24). Крім того, згідно відомостей із Єдиного державного реєстру транспортних засобів та інформаційної бази «НАІС ДДАІ» МВС України, за [PERSON] 04.01.2021 року було зареєстровано право власності на автомобіль VOLKSWAGEN Caddy, д.н.з. [NUMBER] , 2016 року випуску (а.с. 25-26). У своєму позові [PERSON] ставить питання щодо розподілу спірного транспортного засобу та гаража, як спільного майна подружжя, яке в період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу було набуте останнім у власність. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого. В ході розгляду справи стороною відповідача не заперечувалася та обставина, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі на час придбання спірного майна та що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України манно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Отже, суд вважає доведеним, що на транспортний засіб VOLKSWAGEN Caddy, д.н.з. [NUMBER] та гараж № [NUMBER] у ГК «Автомобіліст-3» за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 2-Б, поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , частки яких є рівними. Пред`являючи позов, сторона позивача окремою позовною вимогою просить визнати спільною сумісною власністю подружжя сторін автомобіль та гараж. Однак, ВП ВС у своїй Постанові від 23.01.2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. З огляду на наведене, позовна вимога [PERSON] про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягає. Як вбачається із наданих стороною позивача висновків про вартість об`єкта оцінки, виготовлених СОД ФОП [PERSON] , вартість транспортного засобу VOLKSWAGEN Caddy, д.н.з. [NUMBER] , становить 706900 грн., а вартість гаража № [NUMBER] у ГК «Автомобіліст-3» за адресою: [ADDRESS] , складає 170768 грн. (а.с. 10-12). У своєму позові [PERSON] просить визнати за нею право власності на гараж та стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за належну їй частку у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб в сумі 203450 грн. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Результати аналізу змісту положень ст. 71 СК України дають підстави для висновку про те, що ч. ч. 4, 5 цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст. 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Оцінюючи положення ч. 5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд у постанові від 03.02.2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18) зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Частинами 1, 2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі ст. 364 ЦК України. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Враховуючи наведене, а також, що транспортний засіб VOLKSWAGEN Caddy, д.н.з. [NUMBER] , становить 706900 грн., будучи спільною сумісною власністю подружжя, є неподільною річчю, з огляду на визнання відповідачем позову, суд вважає дане рухоме майно залишити у приватній власності [PERSON] та стягнути з нього на користь [PERSON] грошову компенсацію за належну їй частку у праві спільної сумісної власності на таке майно. Визначаючи розмір компенсації за автомобіль, суд враховує наступне. Як встановлено судом, загальна вартість майна, яке є предметом даного спору, становить 877668 грн. (170768 грн. гараж + 706900 грн. автомобіль). Тобто, частка кожного зі сторін становить 438834 грн. (877668 грн. / 2). У своєму позові [PERSON] просить визнати за собою право власності на гараж, вартість якого, як було уже зазначено, становить 170768 грн. Дана вимога стороною відповідача не оспорюється. З огляду на наведене, суд вважає обгрунтованою позовну вимогу [PERSON] про визнання за нею права власності на гараж № [NUMBER] у ГК «Автомобіліст-3» за адресою: [ADDRESS] , а тому таку слід задовольнити. Відтак, розмір грошової компенсації, який підлягав би стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] за належну їй частку у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб VOLKSWAGEN Caddy, д.н.з. [NUMBER] , враховуючи наявні у справі докази, повинен був становити 268066 грн. (438834 грн. вартість частки позивачки у спірному майні 170768 грн. вартість гаража, виділеного у приватну власність позивачки). Однак, [PERSON] просить стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за належну їй частку у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб в сумі 203450 грн., що беззаперечно її процесуальним правом, встановленим ЦПК України. Враховуючи наведене, а також положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, суд вважає вимогу [PERSON] в частині стягнення грошової компенсації обгрунтованою. Разом з тим, 25.09.2024 року представником позивача було подано до суду заяву про долучення до матеріалів справи квитанції № XK36-5T3M-C7A7-MEB5 від 21.08.2024 року зі змісту якої слідує, що [PERSON] було сплачено на користь [PERSON] 65000 грн. на часткове виконання вимог, які є предметом цивільної справи № 161/6953/24. При вирішенні позовних вимог суд враховує дану обставину та вважає за необхідне зменшити розмір грошової компенсації за належну їй частку у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб на вказану суму до 138450 грн. Оскільки станом на дату ухвалення даного судового рішення стороною позивача не подано заяви про зменшення розміру позовних вимог, з урахуванням сплачених відповідачем 65000 грн., суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. При вирішенні заявлених позовних вимог, суд, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, приймає до уваги визнання відповідачем позову та вважає, що таке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У своїй заяві про зменшення розміру позовних вимог від 14.06.2024 року (а.с. 106) [PERSON] просила судові витрати по справі залишити за нею, а тому суд не здійснює розподіл судових витрат між сторонами за наслідками розгляду даного спору в порядку, визначеному положенням ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 65, 69-71 СК України, ст. ст. 355-357, 364 ЦК України,

Outcome: partial