Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

У жовтні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Холоменюк О.І., про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла його двоюрідна сестра [PERSON] , за місцем свого мешкання у [ADDRESS] . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини будинку, за вищевказаною адресою. Зазначає, що на спадкове майно претендують дві особи: позивач [PERSON] , який є двоюрідним братом, а також за заповітом племінниця померлої, відповідач по справі, [PERSON] . Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Глуговським В.В. 12.05.2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 708. Позивач вказує, що він є двоюрідним братом [PERSON] та з 2016 року проживав разом із нею та доглядав її. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.10.2023 року було встановлено факт його постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вважає, що підставою для оспорювання даного заповіту є відсутність волевиявлення учасника правочину згідно ч 3 ст.203 ЦК України. Таким чином, на думку позивача, оскільки померла [PERSON] була інвалідом I першої групи з дитинства та потребувала постійного стороннього догляду, вона не розуміла наслідків своїх дій, і її ввели в оману, тому вона помилково склав заповіт на племінницю [PERSON] . Виходячи з викладеного, позивач просить суд визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO] , складений на користь [PERSON] , посвідчений 12.05.2008 року приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Глуговським В.В. Ухвалою суду від 24.10.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.02.2024 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем було подано відзив на позов, в якому остання позов не визнала. Зазначила, що позивач, оспорюючи заповіт на будинку [ADDRESS] , не вказав які саме його права порушені цим заповітом, оскільки він не має відношення до її померлої тітки. Доводи позивача про те, що він має право на спадщину після смерті [PERSON] не підтверджені належними доказами. Сам по собі факт проживання із спадкодавицею на момент смерті та визнання його членом сім`ї, не породжують у позивача права на спадщину. Оспорюючи заповіт, [PERSON] не зазначив, до якої черги спадкоємців він належить, і чому вважає, що його право спадкування є пріоритетним перед її правом. Також посилалась на те, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження тієї обставини, що він є двоюрідним братом її тітки [PERSON] . Відсутність таких доказів позбавляє [PERSON] права претендувати на спадщину. Вона має переважне право на спадщину як спадкоємиця за заповітом і за законом по праву представлення після смерті її батька, який доводився рідним братом померлій [PERSON] . Просила відмовити у задоволенні позову. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив викладені в ньому обставини. Вважає, що права [PERSON] були порушені. Просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що померла [PERSON] була її тіткою та рідною сестрою її покійного батька. Вона є єдиною спадкоємицею [PERSON] відповідно до заповіт від 12 травня 2008 року. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . Згідно заповіту від 12.05.2008, посвідченого приватним нотаріусом Глуговським В.В., [PERSON] , заповіла усе своє майно на користь [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 07.06.2011 року після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] , що є її дошлюбним прізвищем. [PERSON] , звертаючись до суду з позовом, посилався на те, що він є двоюрідним братом померлої [PERSON] . Як було встановлено судом, [PERSON] , 1954 року народження була інвалідом першої групи з дитинства, потребувала постійної сторонньої допомоги та догляду, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.10.2023 року, яке набрало законної сили 21.12.2023 року, позов [PERSON] було задоволено. Встановлено факт, що має юридичне значення, зокрема те, що [PERSON] з 01.01.2016 року постійно проживав однією сім`єю з [PERSON] за адресою [ADDRESS] , по час смерті останньої. Правовідносини, що виникли між сторонами, пов`язані із спадкуванням і регулюються Цивільним кодексом України. Згідно зі\~статтею 1217\~ЦК України \~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд\~(частина перша статті\~12\~та стаття\~1234 ЦК України).\~\~ Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Право на\~спадкування\~мають\~особи,\~визначені\~у\~заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 \~цього Кодексу\~(ст.1223\~Кодексу). Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті\~12\~та стаття\~1234 ЦК України). Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі\~шостій ЦК України\~немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги\~шостої ЦК України\~свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті\~1236-1240,\~1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті\~1248,\~1249,\~1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20). Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у статті 1247 ЦК України. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої\~статті 1247 ЦК України). Відповідно до ст.1247\~ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загально прийнятих технічних засобів.\~\~ Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. У частині першій\~статті 1257 ЦК України\~встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог\~ЦК України\~щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зміст частини першої\~статті 1257 ЦК України\~у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у\~главі 85 ЦК України, зокрема у статтях\~1247-1249,\~1253 ЦК України. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Приписами\~ст. 81 ЦПК України\~ визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 77 ЦПК України). Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed