Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

07.06.2024 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 26.06.2024, мотивуючи тим, що 02.03.2024 між нею [PERSON] , було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач видав власноручно складену розписку. Згідно умов договору [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 7000,00 доларів США з кінцевим строком погашення до 04.03.2024. Також, 07.03.2024 між нею та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач видав власноручно складену розписку, згідно умов якого [PERSON] взяв у борг у неї грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США з кінцевим строком погашення до 09.03.2024 - 15-00 год. Свої зобов`язання за договором позики, на підтвердження якого були видані розписки, вона виконала, грошові кошти, що були предметом позики, відповідачу передала, однак всупереч вимог ЦК України відповідач своїх зобов`язань щодо повернення позики не виконав, внаслідок чого станом на дату звернення до суду із цим позовом у нього виникла заборгованість в загальному розмірі 10000,00 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту України - гривню станом на 06.06.2024 складає 401254,00 грн та 7000,00 доларів США,що в еквіваленті на національну валюту України гривню станом на 06.06.2024 складає - 280 877,80 грн. 14.05.2024 вона направила на адресу відповідача дві вимоги про погашення заборгованості, у якій було зазначено загальних розмір його боргових зобов`язань перед нею, однак, такі вимоги залишені поза увагою. У зв`язку цим, просила стягнути на її користь з [PERSON] , [INFO] , заборгованість за договором позики в розмірі 10000,00 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту України - гривню, станом на 06 червня 2024 року\~ за курсом НБУ складає 401254,00 грн та заборгованість за договором позики в розмірі 7000,00 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту України - гривню, станом на 06 червня 2024 року\~ за курсом НБУ складає 280877,80 грн, а також понесені нею судові витрати. 28.06.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та витребувано у позивачки [PERSON] оригінал розписки від 02.03.2024 на суму 10000,00 доларів США та оригінал розписки від 07.03.2024 на суму 7000,00 доларів США, виданої [PERSON] . Позивачка - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 24.07.2024 до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзив до суду не подав. Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, постановив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 02.03.2024 між [PERSON] ( [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачкою (а.с. 8-9, 32), відповідно до якого позивачка передала, а відповідач, отримав кошти в розмірі 7000 доларів США та взяв на себе зобов`язання провернути кошти до 04.03.2024 у розмірі 7000 доларів США. Також, встановлено, що 07.03.2024 між [PERSON] ( [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачкою (а.с. 10, 33),\~ відповідно до якого позивачка передала, а відповідач, отримав кошти в розмірі 10000 доларів США та взяв на себе зобов`язання провернути кошти до 09.03.2024 15:00 год. у розмірі 10000 доларів США. З матеріалів справи (а.с.13-17) вбачається, що 14.05.2024 [PERSON] направила на адресу проживання [PERSON] вимогу -\~ повідомлення, про погашення заборгованості за договорами позики, у якій було зазначено загальних розмір боргових зобов`язань відповідача перед позивачем. Однак, відповідач у визначений строк кошти позивачу не повернув, тому, 07.06.2024 остання звернулася до суду з даним позовом. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути\~ позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)... Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ст.1047 ЦК України\~ договір позики укладається у письмовій формі... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц. Відповідно до ч. 3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у постанові від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05.09.2018 у справі № 756/8630/14-ц,\~ від 08.04.2021 у справі № 500/1755/17 та від 16.02.2022 у справі №520/19325/18. Як встановлено судом, розписки, які містяться в матеріалах даної справи (а.с. 32, 33), містять дату їх складання, отримання грошових коштів (в борг) в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення. Також, судом враховується, що боргові документи були надані позивачкою до суду, отже, відповідач - [PERSON] свої зобов`язання за вказаними договорами позики не виконав. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 цього Кодексу). Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст.610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а\~ прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно із ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Позивачем доведено факт укладення договорів позики, факт отримання відповідачем грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, тому позовні вимоги щодо повернення вказаних коштів підлягають до задоволення. Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, за змістом ст. 1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, тому згідно вказаної вище договорів позики виникло зобов`язання повернути вказану суму саме в доларах (2500 доларів США), а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі №373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019 відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, тому суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній сумі, отже і поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу в іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв»». Велика Палата Верховного Суду\~ при розгляді справи №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У позовній заяві позивачка просить стягнути заборгованість за договором позики в розмірі 10000,00 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту України - гривню, станом на 06.06.2024 за курсом НБУ складає 401254,00 грн та заборгованість за договором позики в розмірі 7000,00 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту України - гривню, станом на 06.06.2024 за курсом НБУ складає 280877,80 грн. Водночас, суд враховує, що коливання курсу валют наразі не має постійної прогнозованої тенденції до зростання, і ризики, пов`язані з такими коливаннями курсу валют як у сторону зростання так і у сторону спаду, мають бути максимально виключені. Таким чином, є доцільним зазначити у рішенні суду суму боргу у доларах США, у тій валюті, в якій борг виник і в якій він має бути повернутий, що виключає можливість маніпуляцій щодо вигідного коригування суми боргу одною чи іншою стороною і що є справедливим до кожної з сторін та не виключає можливість виконання грошового зобов`язання у національній валюті, але за курсом валюти на день платежу. Таким чином, суд дійшов висновку, про стягнення з відповідача на користь позивачки суму боргу у розмірі 17000 доларів США. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач відзив з належними та допустимими доказами в заперечення проти позову та спростування доводів позивачки до суду не подав. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно\~ ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати в розмірі сплаченого судового збору -\~ 6821,32 грн (а.с. 4).

Outcome: approved