Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Мукачівської міської ради та Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради про позбавлення батьківських прав. Позов мотивований тим, що шлюб між [PERSON] і [PERSON] був зареєстрований 07.09.1996 року у Мукачівському відділі реєстрації актів громадянського стану, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.04.2024 року був розірваний. Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає із позивачем і перебуває на його повному утриманні. Після припинення спільного проживання сторін однією сім`єю, відповідач із сином не спілкується, не приймає жодної участі у його вихованні і взагалі не цікавиться долею дитини. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем одноособово без участі та підтримки відповідача. Крім цього, відповідач подала нотаріально засвідчену заяву про те, що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав по відношенню до малолітнього сина. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.07.2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі і надано відповадачу право подати відзив на позовну заяву. У свою чергу, відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подала. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та просить суд позовні вимоги задоволити з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради - Степанова О.Р. в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Крім цього, подала до суду висновок Органу опіки та піклування, відповідно до якого питання позбавлення батьківських прав [PERSON] залишено на розсуд суду. Представник третьої особи - виконавчого комітету Мукачівської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Вивчивши позовну заяву з доданими до неї матеріалами та аналізуючи в сукупності докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджуються належними у справі доказами, що згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.04.2024 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (а.с. 12, 13). Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.10.2011 року батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 14). Із психолого-педагогічної характеристики учня [PERSON] вбачається, що батьки добре піклуються про сина, мати цікавиться шкільними успіхами дитини, систематично відвідує батьківські збори (а.с. 15, 16). Із нотаріально засвідченої заяви [PERSON] слідує, що вона не заперечує проти позбавлення її материнських (батьківських) прав щодо її малолітнього сина [PERSON] (а.с. 17). Довідку ФОП [PERSON] від 05.06.2024 року, Витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», Характеристику ФОП [PERSON] на [PERSON] суд не бере до розгляду, оскільки вони не стосуються предмета доказування (а.с. 18-20). Із Висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради №2828/01-36/42-24 від 22.08.2024 року слідує, що батьки добре піклуються про сина, мати цікавиться шкільними успіхами дитини та систематично відвідує батьківськи збори. Питання позбавлення батьківських прав [PERSON] залишають на розсуд суду (а.с. 48). Дані правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Також суд звертає увагу на ЗУ «Про охорону дитинства», який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Так, зі ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» вбачається, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст.12 даного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ч.1 п.2 ст.164 СК України мати або батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч.1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 р. N 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У відповідності до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що «Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей». При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/матір ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він/вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Позивач на підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, посилається на те, що відповідач [PERSON] жодного з покладених законом на неї, як матір обов`язків не виконує, не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується із сином, не цікавиться його станом здоров`я. Разом з тим, із поданих позивачем до позовної заяви матеріалів вбачається зворотнє, що мати дитини, тобто відповідач, піклуєтьсям про сина, цікавиться його шкільними успіхами, систематично відвідує батьківські збори. Таким чином, в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідач є особою, яка свідомо, умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно її сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В даній постанові суд касаційної інстанції підкреслив наступне, що при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджувався батько офіційно про необхідність змінити ставлення до дитини. Позиція Верховного Суду у даній справі базується, серед іншого, на рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України». За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно її сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матір по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Вирішуючи спір суд також враховує, що за змістом ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даній справі відповідач [PERSON] подала до суду нотаріально засвідчену заяву про визнання позовних вимог про позбавлення її батьківських прав, однак за встановлених судом обставин, визнання відповідачем позову у свою чергу суперечить закону, а відтак визнання відповідачем позову не приймається. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed