Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

21.03.2024 представник позивача, адвокат Телющенко Павло Петрович, звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи тим, що 24 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 4000 доларів США та зобов`язалася їх повернути до 31.12.2017. Однак, [PERSON] свої зобов`язання з повернення боргу не виконала, у зв`язку з чим, [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.03.2019, у справі №357/15363/18, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість згідно Договору позики від 24.03.2016 в сумі 112 891,05 грн та 3% річних в сумі 3126,92 грн, також було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі в розмірі 1160,18 грн. Рішення суду набрало законної сили 16.04.2019 та 25.04.2019 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист у справі №357/15363/18, провадження № 2/357/188/19. Вказаний виконавчий лист був пред`явлений до виконання до відділу ДВС у місті Біла Церква Білоцерківського району. Листом від 23.02.2023 №16816 Відділ ДВС у місті Біла Церква повідомив представнику [PERSON] про те, що 20.12.2019 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу за п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними). Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.06.2023 було видано дублікат виконавчого листа у справі №357/15363/18, провадження № 2/357/188/19. [PERSON] було пред`явлено дублікат виконавчого листа для примусового виконання приватному виконавцю Сидорчуку А.А. та постановою від 06.09.2023 було відкрито виконавче провадження №72701662 з примусового виконання дублікату виконавчого листа №357/15363/18, провадження № 2/357/188/19. Постановою від 18.03.2024 приватний виконавець Сидорчук А.А. повернув виконавчий документ стягувачу, у зв`язку з відсутністю майна у боржника, на яке можливо звернути стягнення. На даний час у боржника відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення, та неможливо примусово виконати судове рішення та повернути грошові кошти, які були отримані згідно договору позики від 24.03.2016. Однак, стягувачу стало відомо, що станом на 05.02.2019 [PERSON] на праві власності належало наступне нерухоме майно: 1) 1/2 кімнати в гуртожитку, загальною площею 18 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1399455032103, яке належало їй на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: 46118, видане 30.10.2017 Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Служба приватизації державного житлового фонду; 2) 1/4 житлового будинку загальною площею 153 кв.м., з надвірними та господарськими будівлями і спорудами: вбиральня - літера «Б», сарай - літера «Д», сарай- літер «»Ж», гараж - літера «Е», огорожа- «1-4», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер, об`єкта нерухомого майна: 894046932103, яке належало їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1 - 473, виданий 25.04.2018 державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] 23.04.2019, відповідно до умов договору купівлі-продажу №1405, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, відчужила належну їй 1/2 частину кімнати в гуртожитку, загальною площею 18 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Тобто, відчуження майна [PERSON] відбулося після настання строку виконання зобов`язань за договором позики від 24.03.2016 та після винесення судом рішення про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики від 24.03.2016. Згідно з ч. 1 ст.3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є однією із основоположних засаді цивільного законодавства , а тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договори або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав учасник цивільних правовідносин зобов`язаний утримуватися від дій, які б могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Ч. 3 ст. 13 ЦК України встановлено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс 19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства ( пункт 6 статті 3ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц ( провадження №14-260цс19) «формулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:фіктивного ( стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом ( статті 3,13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок ( ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України).В постанові Верховного суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 зазначено наступне: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення ( в тому числі вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує права кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства ( п. 6 ст. З ЦК України) та недопустимості зловживання правом ( ч. 3 ст. 13 ЦК України).«Фраудаторність» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема відноситься: момент укладення договору. Для кваліфікації фраудаторного правочину як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом ( ст. 3,13 ЦПК України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав.Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.На думку позивача укладений 23.04.2019 між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу, який посвідчений того ж дня [PERSON] приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області за реєстровим №1405, згідно якого [PERSON] відчужила належне їй майно, а саме 1/2 частину кімнати в гуртожитку, загальною площею 18 кв. м., за адресою [ADDRESS] , при цьому відчуження відбулося після ухвалення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики від 24.03.2016 на користь [PERSON] та внаслідок відчуження вказаної вище частини кімнати в гуртожитку у [PERSON] відсутнє майно інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Тому, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, який укладений 23.04.2019 між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі за №1405 та стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати. 19.04.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 19.04.2024 судом постановлено ухвалу, якою витребувано у приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Федоряки Ольги Сергіївни належним чином засвідчену копії договору купівлі-продажу, який укладений 23.04.2019 між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Федорякою О.С. та зареєстрований в реєстрі за №1405, а також належним чином засвідчені копії документів, які подавалися нотаріусу для його посвідчення, зокрема, висновок експерта про вартість майна, яке було предметом даного договору. 06.05.2024 відповідач - приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Федоряка Ольга Сергіївна подала до суду докази на виконання ухвали суду від 19.04.2024. 22.05.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] , адвоката Рибки Геннадія Івановича та продовжено строк для подачі відзиву на позовну заяву. 07.06.2024 представник відповідача, [PERSON] , адвокат Рибка Геннадій Іванович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з позовної заяви вбачається, що станом на 05.02.2019 [PERSON] на праві власності належало наступне нерухоме майно: 1) 1/2 кімнати в гуртожитку, загальною площею 18 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та 1/4 житлового будинку загальною площею 153 кв.м., з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] .Відповідно до Інформації з ДРРП [PERSON] , 23.04.2019, відповідно до умов договору купівлі-продажу, № 1405, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, відчужила належну їй частину кімнати в гуртожитку, загальною площею 18 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .Тобто, як стверджує представник позивача, відчуження майна [PERSON] відбулося після настання строку виконання зобов`язань за договором позики від 24.03.2016 та після винесення судом рішення про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики від 24.03.2016. Відповідач, категорично заперечує позовну заяву та обставини, на які посилається представник позивача, з наступних підстав. Представник позивача в своїй позовній заяві посилається на те, що підставою для визнання правочину недійсним, є відчуження майна з метою ухилення від виконання судового рішення. Однак, як свідчить договір про наміри щодо купівлі - продажу кімнати [ADDRESS] , то він був укладений та підписаний між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] ,тобто до набрання заочного рішення суду у справі № 357/15363/18 законної сили. Відповідно до пункту 4.1. укладеного договору про наміри, [PERSON] , на підтвердження своїх зобов`язань, щодо купівлі кімнати [ADDRESS] , передала [PERSON] аванс в сумі двадцять сім тисяч грн,що на момент укладення договору було еквівалентно однієї тисячі доларів США. Крім того, згідно п. 5.2. Договору, якщо-б [PERSON] не виконала-б всі зобов`язання в зазначений в п. 2.2. та п.2.5. Договору термін, то аванс в сумі однієї тисячі доларів США залишився-б у [PERSON] .В подальшому, виконуючи умови договору про наміри, між продавцями: [PERSON] , [PERSON] та покупцем [PERSON] , 23.04.2019 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу кімнати в гуртожитку. На момент продажу квартири, вона не перебувала під будь-якою із заборон, що було перевірено нотаріусом Федоряка О.С., яка посвідчувала Договор. Тобто правочин був вчинений у відповідності до ст. 203 ЦК України. Крім того, після укладення договору купівлі-продажу, покупець [PERSON] , виконуючи вимоги договору, передала продавцю [PERSON] грошові кошти в сумі 6 500 доларів США, про що остання написала свою розписку. А тому [PERSON] , є добросовісним набувачем в розумінні ст. 388ЦК України. Крім того, представник позивача сам посилається на наявність у відповідача [PERSON] іншого майна за рахунок якого мало відбутись виконання зобов`язання. Таким чином, на момент укладення угоди купівлі-продажу кімнати [ADDRESS] у [PERSON] було наявне майно, а саме 1/4 частина житлового будинку загальною площею 153 кв.м., з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] та грошові кошти у вигляді завдатка за рахунок яких можливо було виконати заочне рішення суду у справі № 357/15363/18, а тому укладення договору купівлі продажу не може свідчити про фраудаторність укладеної угоди. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач протягом 4 років взагалі не цікавився виконанням судового рішення, яке було пред`явлено для примусового виконання. Виконавчий лист був виданий 25.04.2019, а за дублікатом виконавчого листа позивач звертається лише 15.06.2023. На протязі вищезазначеного часу, позивач взагалі не цікавився станом виконання цього рішення, що свідчить про його недобросовісність у цьому зобов`язанні.Звертаючись з вказаним позовом представник позивача, не ставлячи питання щодо іншого майна [PERSON] і можливості виконання судового рішення за його рахунок, на даний час, фактично позбавляє [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ,грошових коштів сплачених за кімнату [ADDRESS] та законно набутого нерухомого майна. Вищевказані власники нерухомого майна, починаючи з 23.04.2019 і по теперішній час, зареєстровані і проживають в кімнаті [ADDRESS] і іншого житла не мають. Крім того, як свідчать матеріали цивільної справи, то представник позивача не надав жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач [PERSON] була обізнана про заочне рішення суду у справі № 357/15363/18 від 14.03.2019, про стягнення з неї боргу на користь [PERSON] . Будь-яких доказів про направлення та вручення заочного рішення у справі № 357/15363/18 [PERSON] , позивачем до суду надано не було. В ЄДРСР по справі № 357/15363/18 опубліковано три судові рішення: ухвала від 23.01.2019, ухвала від 29.06.2023 та рішення від 14.03.2019, яке надіслано на оприлюднення 20.03.2019, зареєстровано 20.03.2019, забезпечено надання загального доступу 22.03.2019. Однак відомостей щодо набрання рішенням законної сили в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні. Таким чином, наведені вище обставини спростовують доводи представника позивача про фраудаторність укладеного [PERSON] договору купівлі - продажу кімнати від 23.04.2019 на користь [PERSON] , адже станом на дату вчинення вказаного правочину, жодного судового рішення про накладення заборони на майно [PERSON] не існувало, а доказів про направлення заочного рішення суду у справі № 357/15363/18 від 14.03.2019 про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] , представником позивача, до суду надано не було. Згідно з доказами, наявними у матеріалах справи, станом на момент укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу, [PERSON] не могла бути обізнаною про існування заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду у справі № 357/15363/18 від 14.03.2019 про стягнення з неї боргу на користь [PERSON] . Тому, просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі та судові витрати та витрати на правничу допомогу покласти на позивача. 24.06.2024 представник позивача, адвокат Телющенко Павло Петрович, подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що відповідач стверджує, що кімнату [ADDRESS] , нібито було продано за ціною еквівалентною 6 500,00 доларів США. При цьому як на підтвердження своєї позиції посилається на розписку від 23.04.2019, відповідно до якої. [PERSON] сплатила на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 6500,00 доларів США. Позивач вважає, що вказана розписка не може бути належним доказом у справі. Відповідно до Договору купівлі-продажу кімнати в гуртожитку, який був укладений між відповідачами 23.04.2019, вартість кімнати [ADDRESS] , становить 126 050,00 грн. Згідно пункту 2.3. Договору купівлі-продажу продавці одержали кошти в повному обсязі до підписання цього договору, оскільки сторони встановили, що умови договору щодо сплати ціни договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (ч. 3 ст. 631 ЦК України). Зазначена у цьому договорі ціна продажу, за твердженням сторін, відповідає їх волевиявленню, є остаточною, прийнятною, вигідною, і змінам після укладення цього договору не підлягає. Відповідно до пункту 2.4. Договору купівлі-продажу, своїм підписом під цим Договором «Продавці» підтверджують факт повного розрахунку за продану кімнату в гуртожитку і відсутність щодо «Покупця» будь-який претензій фінансового характеру. Відповідно до п. 4.8. Договору купівлі-продажу усі зміни та доповнення до цього Договору, що зроблені за узгодженням Сторін, повинні бути нотаріально посвідчені і оформлюються додатковим договорам. Тобто, сторони договору купівлі-продажу чітко передбачили, що будь-які зміни до договору купівлі-продажу в тому числі і стосовно зміни ціни предмету договору мають бути нотаріально посвідчені та оформлені додатковим договором. Однак, жодних додаткових договорів, які б свідчили про зміну сторонами ціни договору купівлі-продажу від 23.04.2019 до відзиву не надано. Таким чином, розписка від 23.04.2019, на яку посилається [PERSON] , не може бути належним доказом. Як зазначалося вище, в Договорі купівлі-продажу в пункті 2.1 вказано, що продаж кімнати в гуртожитку за домовленістю сторін вчиняється за 126 050,00 гривень, що згідно офіційного курсу гривні до долара США за станом на 23.04.2019 вказана сума становить еквівалент 4707,68 доларів США, що є значно нижче ринкових цін на момент укладення вказаного договору. Укладаючи оспорюваний договір відповідач [PERSON] , знала про те, що у неї є невиконані зобов`язання перед позивачем за договором позики від 24 березня 2016 року, та чітко знала про те, що вона не виконала свій обов`язок повернути позивачу грошові кошти в сумі 4 000,00доларів США, факт наявності боргу також підтверджується і судовим рішенням про стягнення боргу. 09.07.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 07.08.2024 представник відповідача, адвокат Рибка Геннадій Іванович, подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що з наявних матеріалів цивільної справи №357/4424/24 вбачається, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо суб?єкта у власності [PERSON] , тобто відповідача, станом на 05.02.2019, перебувала кімната [ADDRESS] , про що було відомо позивачу. В подальшому Білоцерківським міськрайонним судом Київської області на виконання рішення суду у справі № 357/15363/18 від 14.03.2019, яке набрало законної сили, 16.04.2019, судом було видано виконавчий лист №357/15363/18, 2/357/188/19 від 25.04.2019. Вказаний виконавчий лист був пред`явлений до виконання до відділу ДВС у місті Біла Церква Білоцерківського району. За наслідками виконання виконавчого листа, 20.12.2019 року, державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, оскільки у боржника, а саме [PERSON] було відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», виявилися безрезультатними. Тобто, державним виконавцем, який виконував свої службові обов?язки, діючи відповідно до інструкції, повернув виконавчий документ, разом з постановою [PERSON] , тобто позивачу. В позовній заяві, представник позивача посилається на вищевказану постанову від 20.12.2019. Тобто, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] та його представнику [PERSON] стало відомо про відсутність у [PERSON] майна, ще 20.12.2019, тому з 21.12.2019 почався відлік трирічного терміну позовної давності, який встановлено законодавством та який сплинув 21.12.2022. При зверненні до суду та у підготовчому судовому засіданні представник позивача не заявляли клопотання щодо поновлення строків позовної давності та не зазначили жодної поважної причини для пропуску таких строків і як свідчать матеріали справи, цивільний позов був поданий до суду лише через 4 роки та 3 місяці, тобто після спливу строку позовної давності. Тому, враховуючи вищевикладені обставини, просив застосувати положення ст. 267 ЦК України та у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Білоцерківського нотаріального округу Федоряки Ольги Сергіївни про визнання договору - купівлі недійсним - відмовити у зв?язку зі спливом строків позовної давності. 24.09.2024 представник позивача, адвокат Телющенко Павло Петрович, подав до суду заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що дана заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 №1236 (зі змінами та доповненнями) карантин встановлено з 12.03.2020 до 01.10.2021 на всій території України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2021 карантин продовжено до31.12.2021.Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. №1236» від 19.08.2022 № 928» було продовжено до 31.12.2022 на всій території України карантин через COVID-19 та режим надзвичайного стану.Крім того, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого2022 року №2102-I, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Указом Президента України від 23 липня 2024 року № 470/2024 було продовжено воєнний стан на території України з 12 серпня 2024 року на 90 діб, цей указ було затверджено Законом України №3892-IX від 23 липня 2024 року. Таким чином, починаючи з 12.03.2020 строки позовної давності зупинені, а отже позовна давність в даному випадку застосуванню не підлягає. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Представник позивача, адвокат Телющенко Павло Петрович, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, відповіді на відзив та просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Рибка Геннадій Іванович, в судовому засіданні заперечив проти позову, підтримав викладені у відзиві обставини та просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подала. Відповідач - приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Федоряка Ольга Сергіївна, у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 03.06.2024 подала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі та винести рішення у справі за наявними матеріалами. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 24.03.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 4000 доларів США та зобов`язалася їх повернути до 31.12.2017 (а.с. 10). 14.03.2019 заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у справі №357/15363/18, провадження №2/357/188/19, яке набрало законної сили 16.04.2019, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , про стягнення суми боргу за договором позики, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість, згідно Договору позики від 24.03.2016, в сумі 112891,05 грн та 3% річних в розмірі 3126,92 грн, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі в сумі 1160,18 грн (а.с. 11-12). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що 20.07.2023 на виконання заочного рішення суду від 14.03.2019 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано дублікат виконавчого листа у справі №357/15363/18, провадження №6/357/58/23, 06.09.2023 постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича у виконавчому провадженні №72701662 було накладено арешт на майно боржника та 18.03.2024 постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича у виконавчому провадженні №72701662, повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними), що підтверджується матеріалами справи(а.с. 13, 16). Також, встановлено, що 23.04.2019 між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу кімнати в гуртожитку, загальною площею 18 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 23.04.2019 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федоряка О.С., зареєстрований в реєстрі за №1405 (а.с. 37-39, 105-106), відповідно до умов якого продавці зобов`язуються передати майно, а саме кімнату в гуртожитку, загальною площею 18 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у власність покупця, а покупець зобов?язується прийняти вказане майно і сплатити за нього обговорену грошову суму. Вищезазначене підтверджується також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності (а.с. 15) та не заперечується сторонами у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)». Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце». Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі№ 905/1227/17. За пунктом 6 статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами першою-третьою, шостою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування (купівлі-продажу) майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18). У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 вказано, що приватно -правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 757/33392/16, у якій зазначено, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Судом встановлено, що 24 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] виникли зобов`язання за договором позики. Факт дійсності зазначеного боргового зобов`язання, його розмір та його невиконання [PERSON] підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у справі №357/15363/18, провадження №2/357/188/19, за яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості згідно Договору позики від 24.03.2016, в сумі 112891,05 грн, 3% річних в розмірі 3126,92 грн, судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1160,18 грн. Позивач - [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу задоволення позовних вимог, посилається на фраудаторність договору купівлі-продажу кімнати в гуртожитку, зазначаючи, що укладений 23.04.2019 між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу, який посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федоряка О.С., за реєстровим №1405, згідно якого [PERSON] відчужила належне їй майно, а саме 1/2 частину кімнати в гуртожитку, загальною площею 18 кв. м., за адресою [ADDRESS] , є фраудаторним, адже відчуження відбулося після ухвалення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики від 24.03.2016 на користь [PERSON] та внаслідок відчуження вказаної вище частини кімнати в гуртожитку у [PERSON] відсутнє майно інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження позивача виходячи з наступного. У правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. У постанові від 20.05.2020 у справі № 922/1903/18 Верховний Суд зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому, усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц також зроблено наступні висновки, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18. Крім того, для встановлення фраудаторності правочину основною обставиною, що підлягає доведенню позивачем та встановленню судом, є те, що внаслідок вчинення оспорюваного правочину боржник перестає бути платоспроможним. У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі №370/2489/20, зроблено висновок про те, що за умови встановлення факту наявності у боржника іншого майна, за рахунок якого кредитор не позбавлений можливості задовольнити свої вимоги, не можна стверджувати, що його права порушені укладенням угод про відчуження майна, що не матимуть наслідком неплатоспроможність боржника. Разом з тим, позивачем не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу кімнати в гуртожитку, вчинений 23.04.2019 між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] , та [PERSON] без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та вказаним договором порушено права позивача. Як зазначено вище у рішенні, 23.04.2019 між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] на підставі довіреності, та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу кімнати в гуртожитку, загальною площею 18 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 23.04.2019 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федоряка О.С. та зареєстрований в реєстрі за №1405, відповідно до умов якого продавці зобов`язуються передати майно, а саме кімнату в гуртожитку, загальною площею 18 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у власність покупця, а покупець зобов?язується прийняти вказане майно і сплатити за нього обговорену грошову суму, та 23.04.2019 на підставі вказаного договору за [PERSON] зареєстровано право власності на вищевказане нерухоме майно. Відповідач - [PERSON] , заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що договір про наміри щодо купівлі-продажу кімнати [ADDRESS] , свідчить про те, що він був укладений та підписаний між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] ,тобто до набрання заочного рішення суду у справі № 357/15363/18 законної сили. В подальшому, виконуючи умови договору про наміри, між продавцями: [PERSON] , [PERSON] та покупцем [PERSON] , 23.04.2019 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу кімнати в гуртожитку. На момент продажу квартири, вона не перебувала під будь-якою із заборон, що було перевірено нотаріусом Федоряка О.С., яка посвідчувала договір. Тобто правочин був вчинений у відповідності до ст. 203 ЦК України. Крім того, після укладення договору купівлі-продажу, покупець [PERSON] , виконуючи вимоги договору, передала продавцю [PERSON] грошові кошти в сумі 6 500 доларів США, про що остання написала свою розписку. А тому [PERSON] , є добросовісним набувачем в розумінні ст. 388 ЦК України. Крім того, представник позивача сам посилається на наявність у відповідача [PERSON] іншого майна за рахунок якого мало відбутись виконання зобов`язання. Таким чином, на момент укладення угоди купівлі-продажу кімнати [ADDRESS] у [PERSON] було наявне майно, а саме 1/4 частина житлового будинку загальною площею 153 кв.м., з надвірними та господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та грошові кошти у вигляді завдатка за рахунок яких можливо було виконати заочне рішення суду у справі № 357/15363/18, а тому укладення договору купівлі продажу не може свідчити про фраудаторність укладеної угоди. Також, звертаючись з вказаним позовом представник позивача, фактично позбавляє [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , грошових коштів сплачених за кімнату [ADDRESS] та законно набутого нерухомого майна. Вищевказані власники нерухомого майна, починаючи з 23.04.2019 і по теперішній час, зареєстровані і проживають в кімнаті [ADDRESS] і іншого житла не мають. Крім того, позивач не надав жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач [PERSON] була обізнана про заочне рішення суду у справі № 357/15363/18 від 14.03.2019, про стягнення з неї боргу на користь [PERSON] , будь-яких доказів про направлення та вручення заочного рішення у справі № 357/15363/18 [PERSON] , позивачем до суду надано не було. Так, з договору про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна від 14.04.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 103-104), вбачається, що предметом даного договору є зобов`язання сторін щодо укладення у майбутньому договору купівлі-продажу об?єкту нерухомого майна, який являє собою: квартира, загальною площею 18 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Сторони домовились та зобов`язались укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу об?єкту не пізніше 15.05.2019 до 18:00 год. Відповідно до п. 4.1. Договору, [PERSON] , на підтвердження своїх зобов`язань, передала [PERSON] аванс в сумі двадцять сім тисяч грн, що на момент укладення договору було еквівалентно однієї тисячі доларів США. Відповідно до п.5.2. Договору, якщо покупець в зазначений термін в п. 2.2. та п.2.5, не виконує всі зобов`язання за цим договором, то юридично аванс повертається покупцю, а покупець сплачує продавцю штраф в розмірі 15,38% від суми вартості об?єкту в якості неустойки, тобто аванс фактично залишається у продавця. Отже, даний договір про наміри укласти в майбутньому договір купівлі-продажу кімнати в гуртожитку, укладений між [PERSON] та [PERSON] до набрання чинності рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.03.2019, про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики та породжував права та обов`язки щодо купівлі-продажу нерухомого майна. З договору купівлі-продажу кімнати в гуртожитку, вбачається, що він посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федоряка О.С. та зареєстрований в реєстрі за №1405 - 23.04.2019, на виконання договору про наміри від 14.04.2019, але вчинений він не лише між відповідачами у справі, [PERSON] та [PERSON] , які не є родичами адже [PERSON] , діяла в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , на підставі довіреності від 16.04.2019, посвідченої державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В., реєстровий номер в реєстрі №1-736 (а.с. 67-69), який був власником іншої 1/2 частини кімнати в гуртожитку, загальною площею 18 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 45, 46, 47, 49-51). З п. 1.4 Договору купівлі-продажу кімнати в гуртожитку, вбачається, що на момент посвідчення вказаного договору будь-які обтяження стосовно цієї кімнати в гуртожитку були відсутні та згідно інформації з Єдиного реєстру боржників була відсутня інформація стосовно [PERSON] як боржника, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 52, 53). Також, з витягів з реєстру територіальної громади від 04.06.2024 (а.с. 110, 111), вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , з 23.04.2019 зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). Отже, [PERSON] , як добросовісна особа, придбала нерухоме майно у власність, а саме кімнату в гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень та набула його у власність. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги також зазначає, що на виконання рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.03.2019, у справі №357/15363/18, яке набрало законної сили 16.04.2019, 25.04.2019 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист у справі №357/15363/18, провадження № 2/357/188/19, який був пред`явлений до виконання до відділу ДВС у місті Біла Церква Білоцерківського району та листом від 23.02.2023 №16816 Відділ ДВС у місті Біла Церква повідомив представнику [PERSON] про те, що 20.12.2019 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу за п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, суд критично оцінює зазначені твердження позивача, оскільки належних та достатніх доказів в підтвердження викладених обставин позивач до суду не надав. З матеріалів справи вбачається, що лише 20.07.2023 на підставі заяви позивача, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано дублікат виконавчого листа у справі №357/15363/18, провадження №6/357/58/23, та 06.09.2023 постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича у виконавчому провадженні №72701662 було накладено арешт на майно боржника, а 18.03.2024 постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука Андрія Анатолійовича у виконавчому провадженні №72701662, повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 14) вбачається, що станом на 05.02.2019 [PERSON] на праві власності належало наступне нерухоме майно: 1) 1/2 частина кімнати в гуртожитку, загальною площею 18 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1399455032103, яке належало їй на підставі свідоцтва про право власності, № [NUMBER] , видане 30.10.2017 Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Служба приватизації державного житлового фонду; та житловий будинок, загальною площею 153 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що після відчуження майна у боржника - [PERSON] наявне інше нерухоме майно (житловий будинок, загальною площею 153 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, на яке, крім іншого, накладено арешт постановою приватного виконавця Сидорчука А.А. в межах виконавчого провадження №72701662. Тому, суд враховує, що матеріали справи містять докази наявності у [PERSON] іншого нерухомого майна, за рахунок якого вона може погасити борг перед позивачем. Водночас, позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами обставини щодо кваліфікації вказаного договору купівлі-продажу кімнати гуртожитку як фраудаторного, оскільки оспорюваний договір вчинений не на користь близької особи, майно відчужене на підставі відплатного договору, після відчуження майна боржник не перестав бути платоспроможним по відношенню до кредитора та позивач не довів, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати. Щодо позовних вимог заявлених до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Федоряки Ольги Сергіївни суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про нотаріат», нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. При вчинені такої нотаріальної дії як посвідчення угоди про відчуження майна нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між особами договору і не може порушувати цивільних прав, які є змістом цих відносин. Саме сторони угоди є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір, і основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня зацікавленість. Якщо особа вважає, що внаслідок укладання правочину було порушено її права чи інтереси самим фактом укладання правочину, то вона звертається з відповідним позовом до іншої сторони, яка є учасником цього правочину. Нотаріус, що посвідчував правочин, залучається до участі по справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, і не може бути відповідачем в такій категорій справ. Зазначена позиція викладена у п. 26 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р.№ 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Враховуючи вищенаведене, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача - приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Федоряки Ольги Сергіївни та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належних відповідачів. Щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності до вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу недійсним, слід зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України ). Відповідно до норми ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Однак, суд критично оцінює твердження відповідача щодо пропущення позивачем строків позовної давності виходячи з наступного. Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами внесеними постановою КМУ від 19.08.2022 №928) встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Таким чином, враховуючи вказані обставини, загальна позовна давність (три роки) та на момент звернення з позовом до суду не сплинула і тривала щонайменше аж до закінчення дії карантину в Україні. Також, слід зазначити, що згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який діє і на даний час. Таким чином, загальна позовна давність (три роки) на даний час не сплинула і триватиме щонайменше аж до закінчення дії воєнного стану в Україні. Однак, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц). Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed