Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, яким просить визнати [PERSON] , [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме кімнати [ADDRESS] з підстав передбачених ст. 72 ЖК УРСР. Мотивуючи свої вимоги тим, що позивач та відповідачі є наймачами кімнати [ADDRESS] . Позивач зазначав 03.06.2015 року виконкомом Миколаївської міської ради видано [PERSON] , [INFO] ордер на житлове приміщення гуртожитку №17 серії 002487, якому надано право на заняття житла в гуртожитку по [ADDRESS] , житловою площею 28,5 кв. метрів. 14.06.2018 року Позивачем з комунальним підприємством «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», на підставі вказаного вище ордеру укладено Договір найму житлового приміщення у гуртожитку, відповідно до якого Позивачу надано у користування житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] загальною площею 52, 40 кв. метрів , що складається з однієї житлової кімнати 28,5 кв. метрів., що підтверджується Договором №219 найму житлового приміщення у гуртожитку від 14.06.2018 р. 18.06.2021 року сам позивач, а також його дружина [PERSON] , [INFO] донька [PERSON] , [INFO] та спільна донька - [PERSON] , [INFO] на підставі заяви Позивача були зареєстровані за адресою : [ADDRESS] ., що підтверджується відомостями про зареєстрованих осібу житловому приміщенні/ будинку Департаменту З надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 18 жовтня 2021 р. З кінця 2021 року відносини між Позивачем та Відповідачем погіршилися, почалися непорозуміння щодо поглядів на сімейне життя та обов`язків кожного. З квітня 2022 року позивач та відповідач разом не проживають, фактично шлюбні відносини між ними припинено, спільного господарства не ведуть, а тому рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 травня 2023 року у справі 489/817/23 було розірвано шлюб, зареєстрований між Позиваеч та Відповідачем 1 , 05 вересня 2014 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 443 Позивач вважає, що факт непроживання Позивача з Відповідачем з квітня 2022р.по 03 травня 2023 року ( дата винесення рішення суду за позововм Відповідача 1 до Позивача про розірвання шлюбу) за місцем їх реєстрації, встановлений в рішенні Ленінського районного суду від 03.05.2022р. у справі №489/817/23 є доведеним та відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України , не доказується при розглядові іншої справи, а саме рішення суду має преюдиційний характер. Рахуючи з квітня 2022 року по теперішній час , Відповідач1 та Відповідач 2 не проживають в кімнаті гуртожитку на протязі майже двох років без поважних причин , про що складено Акт про не проживання вказаних осіб за місцем їх реєстрації від 24.04.2024 року, який долучено до позовної заяви. Відповідачі не проживають в даній кімнаті , а Відповідач 1 не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі кімнатою не цікавиться, що однозначно вказує на відсутність у неї інтересу до вказаної кімнати як житла. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам позивач не чинив. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне користування майном, він позбавлений можливості проживати з іншою дружиною та надати згоду на реєстрацію місця її проживання за вказаною кімнатою. Ухвалою суду від 16.05.2024р., позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Також судом до участі усправі в якостітретіхосіб судом залучено Орган опіки і піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради та Миколаївська міська рада. 03 червня 2024 на адресу суду надійшов відзив від представника відповідачів. Відповідно до змісту якого зазначене наступне. Після початку повномасштабного вторгнення рф, Відповідач вжила заходів щодо вивезення дітей у безпечне місце та в квітні 2022 року виїхала із ними за кордон. Позивач за весь цей період не вжив жодних заходів щодо піклування про дитину, щодо допомоги Відповідачу з приводу утримання дитини. Позивач разом із дітьми зареєстрована та проживала до початку повномасштабного вторгнення у квартирі разом із Позивачем, яку він отримав від держави на сім`ю, з урахуванням кількості членів сім`ї за адресою: [ADDRESS] . 25.03.2024 р. Відповідач разом із дітьми повернулась у м. Миколаїв, та приїхала додому, разом з тим, Позивач не впустив їх додому, оскільки у вказаній квартирі проживає з іншою жінкою. На місце поді викликано наряд поліції, який зафіксував подію та повідомив про необхідність вирішення цього питання в судовому порядку, оскільки спір поза межами повноважень органів внутрішніх справ. Позивач фактично вигнав свою дитину на вулицю, та Позивач, не маючи іншого житла, вимушена була із маленькими дітьми поїхати до своїх родичів. 29.03.2024 р. Відповідачем подано заяву про вказану подію до органу опіки та піклування та соціальні працівники служби захисту дітей здійснили вихід для обстеження житлових умов дітей за місцем проживання родичів Відповідача: за адресою: [ADDRESS] . Діти отримали стрес після скандалу вчиненого батьком з приводу не впускання у квартиру. 29.03.2024 р. Відповідач звернулась до дитячого психолога для нормалізації психологічного стану дитини. В даному випадку, виконуючі батьківські обов`язки Відповідач не мала права залишатися із дітьми навпроти стратегічного об`єкту заводу «Зоря-Машпроект» в квартирі і чекати ракетних обстрілів. Рятуючи життя своїх дітей, матір виїхала та має наразі місце роботи в Німеччині. Тому наразі, за характером своєї роботи, вона перебуває за кордоном. Слід звернути увагу на те, що батько не сплачує аліментів на свою дитину. Більш того, у вказаній квартирі зареєстрована також і спільна дитина, яка проживає із матір`ю. Позивач, визнаючи такими, що втратили право користування житловим приміщенням тільки Відповідача із її старшою дитино., намагається також розділити матір із молодшою дитиною. Також представник відповідача надала суду в судовому засіданні письмові докази вчинення позивачем перешкод відповідачам у праві користування спірною кімнатою. 14 серпня 2024 на адресу суду надійшли письмові пояснення Миколаївської міської ради із зазначенням наступного. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). При цьому, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно зі ст.72 Житлового кодексу України). Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи. Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити строк тимчасової відсутності. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 754/11532/19, провадження № 6 1 10959 св 20 (ЄДРСР У № 93336396). Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. 16.12.2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 320/9482/17, провадження № 61 6318 св 19 ( ЄДРСРУ № 93793165) вказав, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18); від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18); від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19); від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19). Згідно постанови Верховного Суду від 21 вересня 2022 року по справі №645/5557/16-ц акт, складений сусідами, щодо непроживання відповідачів у спірній квартирі не свідчить про наявність підстав для задоволення позову. Крім того, саме по собі непроживання у спірній квартирі НЕ є безумовною підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Причини непроживання відповідачів у квартирі з цього акта встановити неможливо Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. На позовних вимогах наполягає. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Просила відмовити задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,\~на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову\~з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 03.06.2015 року виконкомом Миколаївської міської ради видано [PERSON] , [INFO] ордер на житлове приміщення гуртожитку №17 серії 002487, якому надано право на заняття житла в гуртожитку по [ADDRESS] , житловою площею 28,5 кв. метрів. 14.06.2018 року Позивачем з комунальним підприємством «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», на підставі вказаного вище ордеру укладено Договір найму житлового приміщення у гуртожитку, відповідно до якого Позивачу надано у користування житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] загальною площею 52, 40 кв. метрів , що складається з однієї житлової кімнати 28,5 кв. метрів., що підтверджується Договором №219 найму житлового приміщення у гуртожитку від 14.06.2018 р. 18.06.2021 року сам позивач, а також його дружина [PERSON] , [INFO] донька [PERSON] , [INFO] та спільна донька - [PERSON] , [INFO] на підставі заяви Позивача були зареєстровані за адресою : [ADDRESS] ., що підтверджується . відомостями про зареєстрованих осібу житловому приміщенні/ будинку Департаменту З надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 18 жовтня 2021 р. З кінця 2021 року відносини між Позивачем та Відповідачем погіршилися, почалися непорозуміння щодо поглядів на сімейне життя та обов`язків кожного. З квітня 2022 року позивач та відповідач разом не проживають, фактично шлюбні відносини між ними припинено, спільного господарства не ведуть, а тому рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 травня 2023 року у справі 489/817/23 було розірвано шлюб, зареєстрований між Позиваеч та Відповідачем 1 , 05 вересня 2014 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 443. Після початку повномасштабного вторгнення рф, Відповідач вжила заходів щодо вивезення дітей у безпечне місце та в квітні 2022 року виїхала із ними за кордон. Позивач за весь цей період не вжив жодних заходів щодо піклування про дитину, щодо допомоги Відповідачу з приводу утримання дитини. Позивач разом із дітьми зареєстрована та проживала до початку повномасштабного вторгнення у квартирі разом із Позивачем, яку він отримав від держави на сім`ю, з урахуванням кількості членів сім`ї за адресою: [ADDRESS] . 25.03.2024 р. Відповідач разом із дітьми повернулась у м. Миколаїв, та приїхала додому, разом з тим, Позивач не впустив їх додому, оскільки у вказаній квартирі проживає з іншою жінкою. На місце поді викликано наряд поліції, який зафіксував подію та повідомив про необхідність вирішення цього питання в судовому порядку, оскільки спір поза межами повноважень органів внутрішніх справ. Позивач фактично вигнав свою дитину на вулицю, та Позивач, не маючи іншого житла, вимушена була із маленькими дітьми поїхати до своїх родичів. 29.03.2024 р. Відповідачем подано заяву про вказану подію до органу опіки та піклування та соціальні працівники служби захисту дітей здійснили вихід для обстеження житлових умов дітей за місцем проживання родичів Відповідача: за адресою: [ADDRESS] . Діти отримали стрес після скандалу вчиненого батьком з приводу не впускання у квартиру. 29.03.2024 р. Відповідач звернулась до дитячого психолога для нормалізації психологічного стану дитини. Позивач в позовні й заяві посилався, що здійснює оплату комунальних послуг самостійно, доказів оплати позивачем комунальних послуг суду не надано. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституція України\~у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий висновок викладено у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, справа № 591/4595/16-ц, провадження № 61-28757св18. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 61 ЖК України\~користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно вимог\~ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Як роз`яснено у пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, водночас на відповідача покладено обов`язок довести поважність причин такої відсутності. Під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жиле приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин її довготривалої відсутності. Відповідно до положення\~ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1\~ст. 71 Житлового кодексу України\~при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців. Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 липня 2020 року (справа 519/875/14-ц). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки докази надані позивачем та його представником не є достатніми та переконливими. Причини відсутності відповідача понад встановлені строки без поважних причин судом не встановлені та не доведені належними і допустимими доказами у судовому засіданні. Навпаки судом встановлені обставини поважності відсутності відповідачів у спірній кімнаті, та докази вчинення позивачем перешкод у користуванні кімнатою відповідачам.

Outcome: dismissed