Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

02 липня 2024 року представник позивача [PERSON] - адвокат Колцуняк Ю,В звернувся до Підволочиського районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Скалатської міської ради Скалатської об`єднаної територіальної громади Тернопільської області про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитинита стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2009 року по 14 лютого 2011 року, від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу відповідачка не виконувала своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина. Син деякий час проживав з матір`ю, а з 2015 року переїхав за місцем проживання свого батька, де проживає і зараз, та знаходиться на повному утриманні батька. Відповідачка свідомо не піклується про фізичний та духовний розвиток свого сина, про його догляд, на даний час навіть не надає коштів для утримання дитини, тобто на придбання йому харчування, одягу, ліків тощо, не створює умов для навчання сина та його духовного розвитку. Відповідачка зовсім не цікавиться ні станом здоров`я, ні матеріальним забезпеченням своєї дитини, ні його доглядом. А тому представник позивача просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , стягнути з відповідачки аліменти на утримання малолітньої дитини та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Ухвалою судді Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03 липня 2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05 липня 2024 року, після усунення недоліків, було відкрито провадження у вказаній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2024 року було зарито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті та призначено дату судового засідання. Представник позивача - адвокат Колцуняк Ю.В. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, згідно змісту якої просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з`явилась повторно, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом надсилання судових повісток. Відзив на позов, жодних заяв чи клопотань до суду не подавала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору представник орган опіки та піклування Скалатської міської ради Скалатської об`єднаної територіальної громади Тернопільської області в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ч.3 ст.223 ЦПК України у разі неявки учасника справи, який належним чином повідомлений про судове засідання, без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, враховуючи позицію Верховного Суду у справі №911/3142/12 від 18 березня 2021 року, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Крім того, направлені за місцем реєстрації відповідача судові виклики відділенням поштового зв`язку повернуті на зворотну адресу суду з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до постанови КЦС ВС від 10 травня 2023 року №755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. На підставі ч.8 ст.178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2009 року по 14 лютого 2011 року, що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 лютого 2011 року у справі №2-655/2011. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 10 листопада 2009 року, [PERSON] народився [INFO] у м. Тернопіль, про що зроблено відповідний актовий запис за №2674. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] та сином [PERSON] , [INFO] . [PERSON] є годувальником сім`ї, здійснює догляд за матір`ю та сином, який з 2017 року проживає з батьком, оскільки мати [PERSON] утримувалась у державній установі «Чортківська установа виконання покарань» з 16 лютого 2017 року по 17 червня 2021 року. Син - [PERSON] перебуває на обліку в лікаря психіатра, тому потребує стороннього догляду та піклування. Сім`я проживає у власному будинку, санітарні умови в будинку добрі. Згідно довідки иданої директором Староскалатського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Скалатської міської ради Тернопілської області від 17 червня 2024 року [PERSON] навчається у 8 класі даного навчального закладу, його мати участі у вихованні сина не приймає. Згідно висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням Виконавчого комітету Скалатської міської ради Тернопільської області №116 від 07 серпня 2024 року, мати [PERSON] ніколи не приїздила до сина, не телефонувала, не цікавилась його здоров`ям та навчанням, ухиляється від обов`язків закріплених ч.ч.1-3 ст.150 СК України, крім того притягалась до адміністративної та кримінальної відповідальності. Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Скалатської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» (далі - Постанова ВСУ) ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.15 вказаної Постанови ВСУ позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Конвенцією про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3). Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9). Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. З досліджених судом доказів, підтверджується свідоме нехтування відповідачкою своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , ухилення нею від його виховання, піклування про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, дозвілля. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина. Оскільки відповідачка [PERSON] на думку суду не може позитивно впливати на виховання та розвиток дитини, свідомо самоусунулася від прийняття участі в його житті та спілкуванні з ним. Зв`язків з дитиною не підтримує, не цікавиться його вихованням та навчанням, не надає матеріальної допомоги на утримання. Крім того не надала будь-яких заперечень, щодо позову, в судові засідання жодного разу не з`явилася. Ці обставини свідчать про невиконання відповідачкою батьківських обов`язків, закріплених частинами 1-3 статті 150 Сімейного кодексу України. Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідачка виконує свої обов`язки щодо виховання дитини або які б свідчили про поважність причин невиконання нею своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дитини. Оцінюючи викладені обставини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав, суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на утримання дитини. Враховуючи дані положення законодавства, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частинами 1, 2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі N 6-1945цс17). При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. У теперішній час, мешкаючи з батьком, неповнолітній, [PERSON] , [INFO] , залишається проживати у звичному для нього середовищі. Батько піклується про його фізичне та духовне виховання, місце перебування матері невідоме. Таким чином, суд, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дитини, розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а також фактичне місце проживання дитини з батьком, приходить до висновку про можливість задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача, таким чином звідповідачки на користь позивача та держави слід стягнути сплачений позивачем судовий збір відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved