Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

У позовній заяві позивач [PERSON] просить ухвалити рішення про зменшення розміру стягуваних з нього на користь відповідача [PERSON] аліментів на її утримання з 1/4 частки заробітку (доходу) на 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб або на 1/6 частки від усіх видів його доходу, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною трирічного віку. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що рішенням Любомльського районного суду від 26 липня 2024 року з нього стягнуто аліменти на утримання відповідача в розмірі 1/4 його заробітку (доходу). Крім цього, з нього стягуються аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі по 1/4 заробітку (доходу) на кожну дитину. З огляду на його середньомісячний дохід в сумі 29589,00 грн без вирахування податків, сплачуючи усі ці аліменти, сукупний розмір яких становить 3/4 усіх видів доходів, для нього залишається незначна сума для проживання, якої не вистачає для задоволення побутових потреб. Працює в управлінні поліції охорони у Волинській області, несе службу в місті Ківерці, куди добирається громадським транспортом, що є затратно. Сплата аліментів в розмірі 3/4 його доходу призведе до вимушеного звільнення з роботи, тому вважає наявними підстави для зменшення розміру стягуваних на користь відповідача аліментів. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 07 серпня 2024 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Сторонам визначені строки для подання заяв по суті спору у формі відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення на відповідь. В межах встановленого судом строку відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву. У ньому вказала на безпідставність заявлених вимог та відсутність правових підстав для зменшення розміру аліментів на її утримання. Вважає, що доводи позивача зводяться лише до його небажання віддавати значну частину своїх доходів на її та дітей утримання, а також небажання обмежувати себе у певних речах та задоволеннях. Відповідач заявляє про незначимість отримуваної суми доходу та вважає можливим зменшити розмір аліментів на її утримання фактично до 1500 грн, при цьому цілком усвідомлює, що жодного доходу вона не має, а влаштуватись на роботу, маючи на руках восьмимісячну дитину, фізично не можливо. Відповіді на відзив позивач не подав. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст.279 ЦПК України, суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. 22 серпня 2023 року між сторонами зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . У період шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що доводиться копією свідоцтва серії [NUMBER] . Судовим наказом Любомльського районного суду Волинської області від 18 квітня 2024 року в справі № 163/915/24 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 квітня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 26 липня 2024 року в справі № 163/1256/24, яке набрало законної сили 28 серпня 2024 року, з [PERSON] в користь [PERSON] стягнуто аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 03 червня 2024 року і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трирічного віку, тобто до [INFO] . Постановою головного державного виконавця Луцького районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області про відкриття виконавчого провадження від 07 серпня 2018 року стверджено перебування на примусовому виконанні в рамках виконавчого провадження № 56940880 судового наказу № 2-н/161/76/18, що виданий 19 червня 2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 (однієї чверті) заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 травня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до виданої Управлінням поліції охорони у Волинській області від 27.06.2024 № 110/43/22/01-2024 позивач [PERSON] працює поліцейським взводу ОБ та ПБ роти Управління поліції охорони у Волинській області, його дохід за червень 2023 року травень 2024 року склав 380241,13 гривень (339783,15 + 40457,98), відповідно його середньомісячний дохід становить 31686,76 гривень. Згідно із ч.ч.2, 4 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (ч.3 ст.80 СК України). Частина 3 статті 2 ЦПК України визначає основні засади (принципи) цивільного судочинства, серед яких, змагальність сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. (ч.1 ст.81 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності Позивач звернувся до суду із цим позовом з метою зменшення розміру присуджених з нього рішенням суду від 26 липня 2024 року аліментів на утримання дружини, яка здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трирічного. Вважає, що визначений розмір аліментів за цим рішенням з огляду на наявність у нього інших аліментних зобов`язань для нього є фінансово неспроможним, оскільки після відрахувань усіх цих аліментів його доходу недостатньо для забезпечення власних потреб. З досліджених доказів у справі встановлено, що цей позов позивач подав до Любомльського районного суду поштовим зв`язком 31 липня 2024 року, тобто відразу на п`ятий день після ухвалення цим же судом рішення від 26 липня 2024 року в справі № 163/1256/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини. Зі змісту рішення суду в справі № 163/1256/24 вбачається, що примірник матеріалів позову [PERSON] про стягнення аліментів на її утримання [PERSON] отримав 04 липня 2024 року, у визначений судом в ухвалі від 19 червня 2024 року строк та з додатковим врахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерством інфраструктури України від 28.11.2013 року №958, відзиву на позов не подав. Суд у цьому рішенні також зазначив: «Відповідач, будучи належним чином обізнаним із пред`явленням до нього цього позову, відзиву на нього не подав, хоча мав таку процесуальну можливість, а відтак не заперечив і не спростував викладених позивачем у ньому фактів і обставин». Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень указане рішення від 26 липня 2024 року в справі № 163/1256/24 в апеляційному порядку не оскаржувалось, набрало законної сили 28 серпня 2024 року. Отже, наведене дає підстави для висновку, що позивач [PERSON] у поданому позові фактично не погоджується із рішенням Любомльського районного суду від 26 липня 2024 року, яким визначений розмір стягуваних з нього аліментів на утримання дружини. Проте таке своє непогодження у процесуальному аспекті він реалізував шляхом подання позову в порядку ч.3 ст.80 СК України, а не подання апеляційної скарги на указане рішення суду, хоча у ньому міститься роз`яснення порядку і строку його оскарження до Волинського апеляційного суду. За змістом ст.ст.23, 24 ЦПК України місцевий суд не наділений повноваженнями надавати оцінку і фактично здійснювати перегляд рішення такого ж суду, оскільки це є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції. Крім цього, у поданому позові [PERSON] не зазначив і не підтвердив належними доказами жодної обставини, яка змінилася у його житті від дня ухвалення судом даного рішення і до звернення до суду із цим позовом, а саме зміну його матеріального чи сімейного стану, як це вимагає ч.3 ст.80 СК України. Сам факт непогодження із судовим рішенням не є підставою для застосування положень ч.3 ст.80 СК України. Частина 4 статті 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження існування передбачених ч.3 ст.80 СК України обставин свідчить про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених позовних вимог належними і допустимими доказами. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України сплачений за позовом судовий збір відшкодуванню позивачу не підлягає.

Outcome: dismissed