Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] в особі представника адвоката Келембет І.М. з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , [PERSON] та право власності за [PERSON] на частину частини квартири [ADDRESS] , стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1373,00 грн. В обґрунтуванні позову зазначено, що 01.07.2011 року між нею, [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 14.06.2014 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Договір купівлі\~продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] . За домовленістю між [PERSON] та [PERSON] (батьком Позивача), саме останній фактично передав відповідачу грошові кошти для придбання 1/2 частини квартири [ADDRESS] у розмірі 85000 грн. 00 коп., що підтверджується розпискою від 26.07.2016 року. Крім того, позивач зазначає, що в подальшому її батьки допомогли їй за рахунок особистих грошових коштів здійснити ремонтні роботи у спірній квартирі. На пропозицію [PERSON] щодо поідлу спільного сумісного майна подружжя, [PERSON] не погоджується. Посилаючись на ст.. ст.. 60, 63, 70 СК України та ст.ст. 368,369 ЦК України вважає, що вона має право на визнання за нею права власності на частину спільного сумісного майна подружжя, а саме: на частину частини квартири [ADDRESS] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2023 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання по справі. 26.01.2024 року представником [PERSON] адвокатом Шахторіним А.С. надіслано до суду відзив на позовну заяву, відповідно якого зазначено, що [PERSON] (бабуся Відповідача) та [PERSON] (рідний дядько Відповідача) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Держлісгоспом м. Дніпропетровська 17.03.1995р. на підставі розпорядження №5, зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ (реєстровий номер 238п-38) належала по 1/2 частині кожному квартира [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася\~спадщина на\~1/2 частину вказаної вище квартири. Заповіт остання не складала. Спадкоємцями першої черги за законом були її рідні сини [PERSON] (батько Відповідача) і [PERSON] (рідний дядько Відповідача), які в строки передбачені чинним законодавством відмовились від прийняття спадщини. 06.12.2013р. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, Відповідач [PERSON] набув право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яке в подальшому було зареєстроване на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх отяжень. 14.06.2024 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу частини квартири [ADDRESS] . Дійсно сторони перебували у шлюбі з 01.07.2011 року, та за рішенням суду від 01.10.2020 року шлюб між ними було розірвано. 01.10.2020 р [PERSON] зверталась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 06.06.2023 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, залишиним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.11.2023 р., у задоволені позовних вимог відмовлено. У вказаних рішеннях, встановлені обставини, які не потребують доказуванню. Просили відмовити у задоволені позовних вимог. 05.02.2024 року представником [PERSON] адвокатом Шахторіним А.С. до суду подана заява про затосування сторків позовної давності до позовних вимог, посилаючись що рішення про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 07.08.2020 року, а позивач звернулась з позовом про поділ майна 14.12.2023 року, тобто поза межами загального строку. У позові відсутні посилання на об`єктивні обставини, за яких воєнний стан вплинув (на який посилається сторона позивача) чи унеможливлював або істотно утрудним своєчасно звернутися із коректними вимогами до суду. 14.03.2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Келембет І.М. до суду подані письмові пояснення, відповідно яких заперечує щодо заявленої заяви стороною відповідача про застосування позовної давності, посилаючись «Про введення воєнного стану в Україні», Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022. 16.04.2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Келембет І.М. до суду подана заява про збільшення позовних вимог, відповідно якої просили крім раніше заявлених вимог, задовольнити додаткову вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30\~000,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2024 року прийнято до розгляду заяву зі збільшеними позовними вимогами. 29.07.2024 року представником [PERSON] адвокатом Шахторіним А.С. до суду подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, відповідно якого просив суд: зменшити розмір витрат на правничу допомогу з 30\~000,00 грн. до 5\~000,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.08.2024 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представника позивача [PERSON] підтримала позов, просила уточнені позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засіданні просив відмовити у задоволені позовних вимог, зазначаючи що позивач просустила строк зі зверненням даними вимогми до суду, зазначаючи факт, що позивач вже зверталась до суду 01.10.2020 р з позовом до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі частини квартири [ADDRESS] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2014 року та скасування державної реєстрації. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2023 року відмовлено у задоволені позову, яке Дніпровським апеляційним судом 29.11.2023 року було залишено в силі. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею\~63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено устатті 69\~СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша,\~другастатті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина другастатті 364\~Цивільного кодексу України\~(далі -ЦК України). Частинами 1,2 ст. 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю\~подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Також, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст. 60\~СК України. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 01 липня 2011 року, який було розірвано 12.05.2020 року на підставі рішення суду, з набранням законної сили 07.08.2020 року. За час шлюбу подружжям було придбано у власність нерухоме майно, а саме частину трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , що оформлено на [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 14.06.2014 року посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Нестеренко І.В. Відповідно п.4 вказаного Договору продаж зазначеної частини квартири відбулася за ціною 126\~000,00 грн., яку покупець сплатив продавцю до підписання цього договору у повному обсязі. Покупцем в договорі визначено [PERSON] , який власноручним підписом в договорі підтвердив, що обізнаний зі змістом статей\~229,\~230,\~231,\~233,\~234,\~235 ЦК України\~та статей\~60,\~63,\~65,\~70 СК України. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19.12.2019 у справі № 916/1041/17). Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова КГС ВС від 26.11.2019 у справі № 902/201/19, постанова КГС ВС від 15.10.2019 у справі № 908/1090/18). В ході судового розгляду справи судом за клопотанням представника відповідача здійснено досліджено зміст Постанови Дніпровського апеляційного суду від 29.11.2023 року у справі №205/7600/20. Так, постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.11.2023 року у справі №205/7600/20 залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2023 року про вдмову у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. В ході розгляду цієї справи судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія на номер: реєстр № 4-1141, виданий 06.12.2013 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, набув право приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яке в подальшому було зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 8747921 від 06.12.2013 року. Також в постанові Дніпровського апеляційного суду зазначено, що відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що стороною позивача не доведена обставина придбання спірної 1/2 частини квартири [ADDRESS] за її особисті кошти, тому відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири. Відмовляючи в задоволені позову в частині вимог щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірне майно за відповідачем, суд виходив із їх похідного характер від вимог про оспорення спірного договору. Отже посилання сторони позивача, щодо придбання частини квартири [ADDRESS] за кошти [PERSON] (батько позивача) у розмірі 85\~000 грн., які останній віддавав відповідно розписці [PERSON] судом не досліджувалися, у зв`язку з тим, що вказані обставини були досліджені та надана оцінка судом у рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/7600/20. Також судом встановлено, що сторона відповідача не оскаржує обставину, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, що вказує, що її правове положення не змінювалося з моменту розірвання шлюбу. Суд приходить до висновку, що частина квартири [ADDRESS] , відповідно до ст. 60\~СК України, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вважає за можливим визнати за позивачем право власності на частину частини квартири. Щодо застосування строків позовної давності до правовідносин сторін то суд виходить з наступного. Відповідач вважає, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов у зв`язку з розірванням шлюбу та посилається на позицію Верховного Суду у справі № 278/765/18. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9\~ст. 7 СК України). Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч. 1, 2 ст. 20\~СК України). Позовна давність не застосовується до вимог про поділ\~майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. 72 СК України). Разом з цим, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні"\~(№ 64/2022) воєнний стна було запроваджено з 24.02.2022, який є продовженим до теперішнього часу. 15.03.2022 Верховною Радою України було прийнято\~Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану"\~(№ 2120-IX), а відповідно до п. 2 Закону передбачена зупинка перебігу передбачено зокрема для загальної та спеціальної позовної давності (ст.\~257,\~258 ЦК України). Тому з 15.03.2022 зупинено перебіг загальної позовної давності для будь-яких заінтересованих у судовому захисті осіб. Таким чином, судом не встановлено підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки вони не є такими, що сплили. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу\~адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру\~витрат на правничу допомогу\~\~та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4\~ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У ч. 5 та ч. 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір\~витрат на правничу допомогу\~, які підлягають розподілу між сторонами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію, відповідно до якої склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні на користь якої ухвалене рішення підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги. В підтвердження понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи, представником позивача надано до суду: 1) копію договору про надання правничої допомоги від 20.09.2023 р., укладений між [PERSON] та адвокатським бюро «КЕЛЕМБЕТ» Келембет Ілоною Миколаївною, 2) копію додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги від 20.09.2023 року; 3) акт надання послуг (правничої допомоги) від 20.05.2024 р., відповідно якого гонорар адвоката за період з 20.09.2023 року по 20.05.2024 року складає 30\~000,00 грн. Відповідно акту послуг зазначені наступні послуги: 1)правовий аналіз наданих клієнтом документів та законодавства. Консультування клієнта; 2)Складання та подання позовної заяви про поділ спільного майна подружжя, заяв, клопотань, письмових пояснень; 3) Представництво клієнта в суді. З матеріалів справи вбачається, що представник позивача приймав участь у судових засіданнях лише 07.10.2024 року. 20.05.2024 р. сторонами було підписано акт надання послуг, відповідно до якого адвокатське бюро надало, а [PERSON] отримала правничу допомогу та зазначено, що цей акт підтверджує розрахунок. Таким чином, у [PERSON] виникло зобов`язання по оплаті витрат за отриману правничу допомогу. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження здійснення позивачкою платежів на користь свого адвоката за надання ним правової допомоги у вищевказаному розмірі. Разом зтим, суд приймає до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 12.02.2020 року усправі № 648/1102/19 відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2статті 137\~ЦПК України). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує положення ч. 3\~ст. 141 ЦПК України\~відповідно до яких передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Суд погоджується з доводами відповідача щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Так, розглянута цивільна справа з точки зору предмета доказування не є складною та спірні правовідносини попередньо були предметом судового розгляду та частково грунтуються на обставинах, встановлених Ленінським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №205/7600/20, про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, з огляду на що, обставини даної справи повторному доказуванню не підлягали. На переконання суду, правове обгрунтування заявлених [PERSON] позовних вимог не є складним, оскільки грунтується на вимогах цивільного законодавства, яке під час існування спірних правовідносин було стабільним та не змінювалося, а судова практика застосування законодавства щодо виділу в натурі частки з майна та розгляду таких спорів була та залишається усталеною. З огляду на викладене, суд приходить до переконання про наявність фактичних та правових підстав для часткового задоволення вимог позову в частині розміру витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки у меншому розмірі. Таким чином, з урахуванням задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. Враховуючи наведене позов підлягає частковому задоволенню. В силу п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір сплачений позивачем в сумі 1\~373,00 грн. слід покласти на відповідача. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~передбачено, що суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей\~1\~та\~17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Outcome: partial