Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-03 00:00:00

29.04.2024 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] третя особа: Акціонерне товариство «Універсал Банк» про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позову зазначив, що ним 11.03.2024 о 12:16 було здійснено переказ коштів на картку АТ «Універсал Банк» («Монобанк») №5375411423930093 у сумі 10000,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. При перевірці платежу, позивачу стало зрозуміло, що грошові кошти відправлені помилковому одержувачу. Після чого, позивач одразу звернувся до служби підтримки АТ «Універсал Банк» («Монобанк») із повідомленням про негайне повернення коштів, проте, йому стало відомо що повернення коштів можливе лише за згодою одержувача, яку він не надав. З метою встановлення особи, Оболонським районним судом м. Києва було витребувано у АТ «Універсал Банк» інформацію про власника картки, на яку було зараховано кошти [PERSON] . Задля досудового врегулювання спору, 05.04.2024 позивачем було направлено письмову вимогу про повернення коштів, однак відповідачем її було проігноровано, а грошові кошти не повернуто. Оскільки в даному випадку мала місце помилка з боку позивача щодо помилкового переказу коштів відповідачу, в свою чергу відповідач самостійно, до теперішнього часу, безпідставно отримані кошти не повернула, позивач, на підставі ст. 1212 ЦК України, просив суд стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 10000,00 грн., проценти за користування чужими коштами 174 грн. 50 коп., інфляційні витрати 50 грн. 00 коп, а всього 10224, 50 грн, судовий збір у розмірі 1816,80 грн., судові витрати на пересилання поштової кореспонденції в розмірі підтвердженому квитанціями. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 30.04.2024 зазначену позовну заяву року було прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі. 22.08.2024 представником відповідача було подано відзив, у якому представник відповідача частково визнала позовні вимоги, зазначивши про те, що 11.03.2024 на картку № [NUMBER] , яка належить [PERSON] , було зараховано 10000,00 грн. В зв`язку з тим, що картка заблокована, у відповідача немає можливості повернути зазначені кошти. Крім того, станом на дату подання відзиву, відповідач перебуває за кордоном і не має фізичної можливості приймати участь у судовому розгляді цієї справи. Просила відмовити в задоволенні позову, в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами у розмірі 10224,60, інфляційних витрат в розмірі 50,00 грн., судових витрат у розмірі 1868,80 грн та 15450,9 грн за безпідставністю. 23.08.2024 позивачем подано відповідь на відзив, у якій останній зазначив про те що відповідачем було подано відзив з пропущенням встановлених строків, а доводи про неможливість повернення коштів через блокування картки вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки картка була заблокована 12.04.2024 більше ніж через місяць після помилкового перерахування (11.03.2024) у відповідача було достатньо часу для повернення коштів з цієї картки. Також, відповідачем не надано жодних пояснень щодо причин блокування даної картки, оскільки вона може бути заблокована і за рішенням самого відповідача. Відповідачем не було запропоновано та не здійснено жодних дій щодо повернення коштів, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог. Крім того, позивачем було надано актуальні розрахунки процентів, інфляційних втрат станом на дату подачі відповіді на відзив, якими просив стягнути з безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 10000,00 грн, проценти за користування чужими коштами в розмірі 615,72 грн., інфляційні втрати в розмірі 353,39 грн, а всього 10969,11 грн, стягнути судовий збір у розмірі 1816,80 грн. та судові витрати (на пересилання поштової кореспонденції) в розмірі 146,99 грн. В судове засідання позивач не з`явився, про дату і час судового засідання був повідомлений належним чином. У матеріалах справи міститься заява про проведення судового розгляду без його участі. Представник відповідача та відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. У матеріалах справи наявна заява представника відповідача про розгляд справи без участі відповідача та його представника. Представник третьої особи АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Будь-яких заяв чи клопотань до суду не надав. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] 11 березня 2024 року з карткового рахунку, відкритого у АТ «Універсал Банк» («Монобанк») № 5358382390002626 перерахував на картковий рахунок № [NUMBER] грошові кошти у сумі 10\~000,00 грн., що підтверджується квитанцією № В82Л-СЕР4-З789-ВХ06 від 11.03.2024 (а.с. 11). За твердженням позивача, вказаний платіж був проведений ним помилково, у зв`язку з чим він звернувся до служби підтримки АТ «Універсал Банк» із повідомленням про повернення помилково перерахованих коштів. На що отримав повідомлення про те, що за його зверненням не вдалося повернути грошові кошти. Отримувач не надав згоду (а.с 13-16, 20). Листом від 14.03.2024 АТ «Універсал Банк» повідомило повивача про те, що банк не отримав згоду клієнта (помилкового отримувача) на повернення коштів, а повернення коштів без згоди клієнта є неможливим. Тому рекомендовано позивачу звернутися до суду (а.с17-19). Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 20.03.2024 задоволена заява [PERSON] про забезпечення доказів до подачі позовної заяви, витребувана від АТ. «Універсал Банк» інформація про власника платіжної картки за номером [NUMBER] , відкритої в АТ «Універсал банк» (а.с.23-25). На виконання ухвали суду від 20.03.2024 АТ «Унівесал Банк» повідомило, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) було емітовано платіжну картку [NUMBER] від 24.01.2023, рахунок № [NUMBER] . Власником карти № 5375411423930093 є [PERSON] , [INFO] , адреса реєстрації: [ADDRESS] (а.с.26). 05.04.2024 позивач [PERSON] звернувся до відповідача [PERSON] із письмовою вимогою про повернення безпідставно отриманих грошових коштів (а.с. 28-32). Обставини отримання грошових коштів представник відповідача [PERSON] у поданих до суду заявах по суті справи не заперечував. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Суд критично оцінює твердження представника відповідачки про відсутність можливості у останньої повернути грошові кошти відповідачу у зв`язку з блокуванням картки, оскільки відповідно до положень ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. При цьому суд виходить із того, що між сторонами у справі відсутні договірні правовідносини щодо зарахування коштів на картковий рахунок відповідача, відповідач не є власником цих грошових коштів, а тому отримані нею грошові кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню позивачу у спосіб, передбачений положеннями статті 1212 ЦК України. Отже у цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами та інфляційних втрат, суд зазначає таке. Відповідно до розрахунку позивача, наведеному у відповіді на відзив від 23.08.2024, позивачем нараховані відповідачці проценти за весь час користування грошовими коштами за період з 11.03.2024 по 23.08.2024 на загальну суму 615,72 грн. Крім того, позивачем здійснений розрахунок інфляційних втрат за період з березня по липень 2024 року на загальну суму 353,39 грн. З урахуванням положень ст. 1212 ЦК України убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала), зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала. Тож суд погоджується з періодом нарахування процентів та інфляційних втрат, визначених позивачем, оскільки обов`язок повернути грошові кошти позивачу виник у відповідачки 11.03.2024 (з дати безпідставного отримання грошових коштів). Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536\~цього Кодексу). Згідно з положеннями частини 2 ст. 536 ЦК України, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Разом з цим, суд звертає увагу, що в обґрунтування розміру нарахованих процентів за користування грошовими коштами позивач у позовній заяві посилається як на положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України, так і на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому розрахунок процентів здійснений позивачем із застосуванням облікової ставки Національного банку України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зазначає, що застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 1048 ЦК не відповідає нормам матеріального права, оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України, у якій визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт) та дія якої поширюється як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.03.2024 у справі № 947/3897/20. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові ВП ВС від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, Велика Палата зазначила, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини,\~не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок -\~це процесуальний обов`язок суду. Враховуючи вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що з урахуванням розміру процентів, визначених ч.2 ст. 625 ЦК України (три відсотки річних), з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 11.03.2024 по 23.08.2024 (165 днів), у розмірі: 10000,00 (сума боргу) х (3/365) х 165 = 135,62 грн. \~ \~ \~ \~Що стосується розрахунку позивача в частині нарахування інфляційних втрат за період з березня по липень 2024 року, суд погоджується зі здійсненими позивачем нарахуваннями у сумі 353,39 грн. та приходить до висновку про задоволення вимог у цій частині. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно\~ч. 1,\~п. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК\~України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (а.с. 1), крім того, позивачем був сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення доказів у сумі 605,60 грн. (а.с. 22). Витрати позивача на пересилання поштової кореспонденції у справі становлять 146,99 грн. (а.с. 30-31, 45). Отже зазначені витрати підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. На підставі наведеного та

Outcome: approved