Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності, в обґрунтування зазначивши наступне. В грудні місяці 2008 року, між нею та [PERSON] було домовлено, що останній передає їй у користування житловий будинок [ADDRESS] , розташованого на присадибній земельній ділянці, площею 0,0613 га. Зазначене майно [PERSON] успадкував після смерті своїх батьків та не мав наміру користуватись ним за відсутності необхідності. Своє рішення про передачу їй у користування вищевказаного майна, [PERSON] обумовив тим, що він проживає в місті Петропавловськ-Камчатський Російської Федерації, а тому будинок йому не потрібний і він не буде нести ніякі витрати на його утримання. Крім того, будь-яких родичів та близьких людей [PERSON] в Україні не мав, а тому комусь передати належне йому майно він не мав наміру. [PERSON] запевнив її, що він не має змоги утримувати будинок в належному стані, а тому домовився з нею про те, що вона добросовісно буде утримувати будинок в технічно справному стані, слідкувати за порядком на присадибній ділянці, сплачувати необхідні платежі по догляду за будинком. Таке рішення було обумовлене тим, що на це майно не претендували інші особи, оскільки [PERSON] був одинокою людиною та не мав ніяких близьких родичів, а вона підтримувала з ним добросусідські відносини. Про те, що вона володіє зазначеним домоволодінням зі згоди [PERSON] знали сусіди по вулиці. По сьогоднішній день вона відкрито та вільно користується вищевказаним домоволодінням. При цьому, [PERSON] передав їй правовстановлюючі документи стосовно житлового будинку з надвірними спорудами та присадибною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», оскільки країна-агресор Російська Федерація розпочала повномасштабні воєнні дії проти України, зв`язок з [PERSON] перервався і вона більше не мала можливості отримувати будь-яку інформацію від останнього. У 2022 році їй стало відомо від родичів, які проживають в Російській Федерації, що [PERSON] помер, але при цьому, спадкоємців після себе не залишив. Ні на той час, ні на сьогодні, їй не відомо кому належить спадщина, залишена після смерті [PERSON] . Але натомість, вона добросовісно постійно користувалася та продовжує користуватися вищевказаним майном, сумлінно захищаючи свої цивільні права та забезпечуючи виконання цивільних обов`язків. За весь час її користування будинком та присадибною ділянкою, їй доводилось самостійно проводити технічні ремонти будинку та надвірних споруд, утримуючи їх в технічно справному стані. Нею проведено благоустрій будинку відповідно до будівельних стандартів житлового будинку. Їй доводиться доглядати та підтримувати в належному стані присадибну ділянку: викошувати бур`яни, садити нові дерева та кущі, прибирати листя та сніг. При цьому, вона добросовісно сплачує всі відповідні платежі та податки на утримання вищевказаного майна. Починаючи з 2008 року та після смерті [PERSON] , п`ятнадцять років вона самостійно, відкрито, добросовісно, безперервно володіє вищезазначеним домоволодінням. У зв`язку з цим, вимушена звернутися до суду для захисту своїх прав. Просить суд визнати право власності в порядку набувальної давності на житловий будинок з надвірними спорудами за [ADDRESS] , за нею, [PERSON] , рнкопп [NUMBER] . Судові витрати просить покласти на неї. На адресу суду від представника відповідача виконавчого комітету Уманської міської ради надійшов відзив у якому заперечують проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Дійсно, особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. При цьому, мають бути враховані такі факти: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Позивач, як володілець майна, звертаючись до суду з позовом повинен бути впевнений в тому, що на майно не претендують інші особи і він отримав його за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. В матеріалах, доданих до позовної заяви, документального підтвердження щодо смерті власника майна [PERSON] , відсутності осіб, які претендують на дане майно в порядку спадкування немає. У відповідності до вимог законодавства, в разі підтвердження факту смерті власника майна [PERSON] та відсутності спадкоємців, саме територіальна громада має право претендувати на майно, визнане відумерлою спадщиною. Позивач [PERSON] обізнана відносно того, що власником житлового будинку [ADDRESS] , розташованого на присадибній земельній ділянці, площею 0,0613 га, що є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давність, є [PERSON] , а тому не можна вважати володіння позивачем будинком та присадибною земельною ділянкою добросовісним. Повідомлення про смерть [PERSON] та відсутність інформації про спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не дають позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Тобто, позивач є не добросовісним набувачем чужого майна. Також позивачем не доведено факт, що таке володіння є відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому, володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Закон вимагає доведення факту, що володіння нерухомим майном є безперервним протягом не менше як 10 років. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України, особа яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Позивач аргументує своє право власності на майно в порядку набувальної давності тим, що мала усну домовленість з власником майна [PERSON] про передачу в користування їй житлового будинку з надвірними спорудами, яким вона користується протягом 15 років. Однак Закон чітко визначає, що заволодіння майном повинно бути на підставі договору з власником та відсутністю вимоги про повернення майна, після закінчення строку дії такого договору. Вважають, що позивач [PERSON] не є добросовісним набувачем, відкритість володіння спірним майном не підтверджена доказами, а безперервність користування спірним майном не є достатньою підставою для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. У зв`язку з цим, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до виконавчого комітету Уманської міської ради про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що тривалий час, більше ніж п`ятнадцять років, а саме з 2008 року проживає за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована ж за іншою адресою, за якою не проживає. Власником будинковолодіння та земельної ділянки, на якій воно розташоване, що знаходиться в [ADDRESS] , є [PERSON] , який набув право власності на вказане майно у 2012 році, шляхом прийняття спадщини після смерті його матері. З того часу він у вказаному помешканні не проживав, а вона постійно проживає за вищевказаною адресою та доглядає за цим майном, користується ним тощо, згідно з усною домовленістю з власником [PERSON] . Останній проживав за кордоном і лише у 2016 році приїхав до м. Умані, віддав їй документи на житловий будинок та земельну ділянку і просив здійснювати догляд за цим майном і далі. Зараз їй стало відомо, що [PERSON] помер, спадкоємців після його смерті немає, тому вона і звернулася до суду з цим позовом, який просить задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні в повному обсязі підтримав позовні вимоги та факти, викладені у позові. Вважає, що позивач добросовісно та відкрито користуючись житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , зі згоди власника, а саме згідно усної домовленості, після його смерті має право на визнання за нею права власності на вказане майно в порядку набувальної давності. Власник [PERSON] помер, спадкоємців після його смерті немає, з моменту оформлення права власності на це майно він проживав за межами України, добровільно віддав позивачу пакет документів про право власності на спірне майно та просив доглядати за будинком та земельною ділянкою. За вказаних обставин, просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 1976 року проживає за адресою: [ADDRESS] , тобто по сусідству з будинком [ADDRESS] . Вона знає попередніх власників будинку [ADDRESS] , а саме [PERSON] та [PERSON] , після смерті яких право власності на цей будинок у 2012 році набув їх син [PERSON] , який проживає в Росії та з моменту оформлення права власності на будинок до м. Умань не приїздив. Позивач [PERSON] постійно з 2012 року проживає у цьому будинку одна. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивача [PERSON] знає приблизно з 2013 року, і вона постійно проживає по [ADDRESS] . Власника вказаного будинку вона не знає, чи були родичі у померлої [PERSON] , яка там жила раніше, вона теж не знає. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла письмова заява представника відповідача Ніколайчук О., у якій просить розглянути справу без участі представника відповідача за наявними в матеріалах справи документами. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, допитавши свідків, врахувавши позицію представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом достовірно встановлено, що згідно паспорту громадянина України [NUMBER] , виданого 06 листопада 1996 року Уманським МВ УМВС України в Черкаській області, місце проживання позивача [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , з 19 грудня 1981 року. Позивач у своєму позові ставить питання про визнання за нею права власності в порядку набувальної давності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Власником вказаного будинку та земельної ділянки є [PERSON] . Так, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Уманським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 13.08.2008 за № 19882554, власником 1/2 житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину зареєстрованого в реєстрі за № 1-3253 12.08.2008, виданого Копиловим В.І. державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, є Канцер Віктор Миколайович. Він же є власником іншої 1/2 частини вказаного житлового будинку, на підставі договору дарування, зареєстрованого 24.12.2008 за № 2-7103, посвідченого Кравчук Т.І. державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, що підтверджується копією такого договору та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Уманським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 05.01.2009 за № 21469665. Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу про [ADDRESS] , складеного 28.07.2008, з поточною інвентаризацією 22.12.2008, також зазначено, що власником вказаного будинку є [PERSON] . Попереднім власником записана [PERSON] . У відповідності до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 645102, виданого 11.08.2010, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011077900479, [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-3257 від 12.08.2008 та договору дарування частини земельної ділянки № 2-7105 від 24.12.2008, є власником земельної ділянки площею 0,0613 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Уманської міської ради Черкаської області від 16.03.2023 за вих. № 3, за адресою: [ADDRESS] , ніхто не проживає та не зареєстрований. З 2008 року ним користується [PERSON] , 1952 року народження, і доглядає за будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією висловленою в п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», що особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). У подальшому ця правова позиція була неодноразово підтверджена Верховним Судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 зазначила, зокрема, про те, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю; для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду; аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків; при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом; володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном; крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього (п. 46); звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю; підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність; наявність у володільця певного юридичного титулу, володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник; володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (п.п. 47, 55); якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном (п. 48); відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння; при цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння; володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник (п. 50); давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим; тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи; для нерухомого майна такий строк складає десять років (п. 52); набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності (п. 54). Аналогічні правові позиції Верховний Суд висловив і в ряді інших своїх судових рішень, а в постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 вказав також на те, що: за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування; не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. В ході розгляду справи судом було встановлено, що позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Сама позивач, як у позові, так і в судовому засіданні, зазначала про те, що вона володіє спірним майном згідно усної угоди, укладеної з власником такого майна, який набув такого права з 2012 року. Позивач також зазначає про те, що власник [PERSON] помер у 2022 році, але жодного доказу на підтвердження вказаного факту суду не надає, єдиним підтвердженням є відповідь нотаріуса на адвокатський запит, у якому лише є посилання на те, що витребувана інформація, у відповідності до вимог законодавства представнику позивача не може бути надана, тому незрозуміло чи посилання на те, що [PERSON] помер у 2022 році нотаріус отримав із відповідного єдиного реєстру, чи це лише є цитування інформації із самого адвокатського запиту. Разом з тим, користуючись протягом більше ніж десяти років майном, власником якого є [PERSON] , позивачем не було ініційоване питання укладення будь-якого договору з метою зміни власника майна на її користь. Більше того, сама ж позивач зазначає про те, що вона доглядала за житловим будинком та земельною ділянкою, при цьому надаючи довідку виконавчого комітету, у якій також зазначено про те, що ніхто за вказаною адресою не зареєстрований та не проживає, а власником нерухомого майна є [PERSON] , який проживає за межами України. Тобто, зважаючи на те, що житловий будинок та земельна ділянка, що розтвашовані за адресою: [ADDRESS] , належать фізичній особі [PERSON] і про що відомо позивачу, визнання права власності на вказане майно за позивачем є таким, що суперечитиме вимогам чинного законодавства. Крім того, суд бере до уваги, що позивачем не надано суду підтверджуючих даних про факт смерті власника спірного майна, про наявність у нього спадкоємців, тощо. За вказаних обставин суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з оґляду на його безпідставність. Також суд звертає увагу, що позивачем та його представником не надано доказів належного звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування із клопотанням про передачу йому у власність або надання в користування спірної земельної ділянки, що суперечить вимогам ст. 119 ЗК України та наголошує, що сам по собі факт користування земельною ділянкою та житловим будинком з дозволу власника, та у зв`язку зі смертю останнього і відсутністю у нього спадкоємців, не є підставами для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю, оскільки в даному випадку не доведена добросовісність заволодіння позивачем чужим майном. Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не доведено законні правові підстави для визнання за нею права власності на житловий будинок за набувальною давністю, а відтак суд вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Враховуючи, що суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed