Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до Печерського районного суду м.Києва з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення боргу за договором позики в розмірі 10 000,00 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.10.2015 відповідач [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням позичити йому суму грошових коштів для будівництва будинку в розмірі 10 000,00 доларів США, тобто було укладено усний договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти. Укладення такого договору підтверджується розпискою від 26.10.2015, що написана власноручно відповідачем. Як зазначає позивачка, строк повернення відповідачем коштів за вказаним договором позики - до 26.01.2016. У зв`язку із невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань, 02.06.2017 [PERSON] звернулась до Печерського районного суду міста Києва із позовною заявою про стягнення заборгованості. 06.11.2019 Печерським районним судом м. Києва у цивільній справі № 757/31332/17 ц, задоволено позовну заяву [PERSON] та стягнуто на її користь з [PERSON] заборгованість у розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США 00 центів, що становить 225 800 (двісті двадцять п`ять тисяч вісімсот) грн. 00 коп. за курсом НБУ станом на 26.01.2016 року. 20.10.2021 постановою Київського апеляційного суду рішення Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2019 у цивільній справі № 757/31332/17 ц, скасовано, та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволення позову. Як зазначає позивачка, підставою для скасування рішення був той факт, що позивач [PERSON] надсилала вимоги на адресу де боржник [PERSON] не проживав, про що він неодноразово повідомляв суд. Позивачка зазначає, що первісним кредитором [PERSON] продовж тривалого часу, а саме з 01.11.2021 по 21.02.2023, направлялись звернення до відповідача з вимогами про повернення грошових коштів, на всі можливі адреси де міг проживати боржник, однак останній від виконання зобов`язань ухилявся. 11.04.2023 [PERSON] уклала Договір відступлення права вимоги (цесії) з [PERSON] , яка прийняла право вимоги до [PERSON] за зобов`язанням, яке виникає із укладеного усного Договору позики, підтвердженого розпискою від 26 жовтня 2015 року, що написана особисто Боржником та відповідає вимогам пункту 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, включаючи повернення основної суми боргу, штрафних (фінансових) санкцій, пені, інфляції, в тому числі штрафних санкцій, пені та інфляції, які виникнуть у майбутньому, у зв`язку із подальшим невиконанням (порушенням) зобов`язанням Боржника. Після укладання Договору відступлення права вимоги (цесії) [PERSON] направила боржнику повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні, а також новий кредитор [PERSON] направляла повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні та вимоги про повернення коштів за договором позики (розписки). Позивачка зазначає, що в період з 12 квітня 2023 року по 14 листопада 2023 року вона, як новий кредитор, направляла вимоги про повернення грошових коштів на всі можливі адреси боржника. Так, станом на 14.11.2023 боржник свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 16.11.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості направлено для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду м.Києва. 11.01.2024 матеріали вказаної справи надійшли на адресу Шевченківського районного суду м.Києва та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2024 матеріали передано до провадження судді Аббасової Н.В. Ухвалою суду від 22.01.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17.04.2024 через систему «Електронний суду» від представника відповідача [PERSON] - адвоката Тернового Р.Б. надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій представник зазначає, що позивачем невірно обраховано строк позовної давності, оскільки позивачка має намір стягнути заборгованість по розписці від 26 жовтня 2015 року та як доказ додає Вимогу від 01 листопада 2021 року, яку надіслано на адресу Відповідача 04 листопада 2021 року та з цього моменту відраховує три місяці згідно розписки, як момент прострочення заборгованості. Проте, це не відповідає дійсності, так як [PERSON] , яка є попереднім кредитором за розпискою, була надіслана на адресу Відповідача Вимога від 06 листопада 2018 року про повернення грошових коштів за договором позики від 26 жовтня 2015 року, що підтверджується чеком поштового відправлення, даний доказ міститься в матеріалах справи № 757/31332/17-ц. Про вимогу від 06 листопада 2018 року зазначено і в рішеннях першої та апеляційної інстанції у справі № 757/31332/17-ц, які як докази долучив Позивач до своєї позовної заяви у даній справі. Таким чином перебіг позовної давності за борговою розпискою від 26 жовтня 2015 року починається через три місяці від дати вимоги, тобто з 06 лютого 2019 року та закінчується 06 лютого 2022 року. 17.04.2024 на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про передачу справи до Господарського суду м. Києва. Ухвалою суду від 20.05.2024 відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача про передачу справи за підсудністю до Господарського суду м. Києва. 26.04.2024 на адресу суду надійшли заперечення позивача на заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності. 28.08.2024 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Тернового Р.Б. надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій представник зазначає, що перебіг строку позовної давності слід відраховувати від дати звернення первісного кредитора до суду з позовною заявою про стягнення боргу, а тому строк позовної давності пропущено. Позивачка в судовому засіданні зазначила, що вимоги підтримує у повному обсязі та просити стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 10 000,00 доларів США. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся судом належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, у судовому засіданні встановлено, що 26.10.2015 відповідач [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням позичити йому суму грошових коштів для будівництва будинку в розмірі 10 000,00 доларів США, тобто було укладено усний договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти. Укладення такого договору підтверджується розпискою від 26.10.2015, що написана власноручно відповідачем. Слід зазначити, що факт отримання відповідачем коштів у позику представником відповідача не заперечувався. Як вбачається зі змісту вказаної розписки, [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] суму позичених коштів за вимогою кредитора протягом трьох місяців. Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 06.11.2019 задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та стягнуто заборгованість у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів, що становить 225 800 (двісті двадцять п`ять тисяч вісімсот) грн. 00 коп. за курсом НБУ станом на 26.01.2016 року, а також стягнуто 89 834,69 грн. - інфляційних збитків та 23 692,60 грн. - 3% річних. Постановою Київського апеляційного суду від 20.10.2021 рішення Печерського районного суду м.Києва від 06.11.2019 скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Як вбачається із вказаної постанови, підставами для скасування рішення першої інстанції та відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] слугувало те, що судом першої інстанції не вірно становлено строк повернення боргу - 26.01.2016, оскільки ця дата є тримісячним строком з дня складання розписки, при цьому зі змісту останньої вбачається, що відповідач зобов`язався повернути суму позичених коштів за вимогою кредитора в продовж трьох місяців з дня вимоги, доказів отримання якої матеріали справи не містять. В період з 01.11.2021 по 21.02.2023 первісний кредитор [PERSON] зверталась до [PERSON] з вимогами про повернення грошових коштів за договором позики від 26.10.2015, які засобами поштового зв`язку направлялись на адресу боржника. 11.04.2023 [PERSON] уклала Договір відступлення права вимоги (цесії) з [PERSON] , яка прийняла на себе право вимоги від [PERSON] за зобов`язанням яке виникає із укладеного усного Договору позики, підтвердженого розпискою від 26 жовтня 2015 року, що написана особисто Боржником та відповідає вимогам пункту 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, включаючи повернення основної суми боргу, штрафних (фінансових) санкцій, пені, інфляції, втому числі штрафних санкцій, пені та інфляції, які виникнуть у майбутньому, у зв`язку із подальшим невиконанням (порушенням) зобов`язанням Боржника. Відповідно до умов вказаного договору до нового кредитора [PERSON] , перейшли всі права первісного кредитора [PERSON] у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Після укладання Договору відступлення права вимоги (цесії) [PERSON] направила боржнику [PERSON] повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні, які направлені на адресу боржника цінним листом з описом вкладення. Аналогічне повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні були направлені цінним листом з описом вкладення на адресу боржника і новим кредитором [PERSON] 24.04.2023, 20.06.2023, 24.07.2023 [PERSON] надіслано на адресу [PERSON] вимоги про повернення коштів за договором позики від 26.10.2015 на зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання боржника. Щодо заявлених позовних вимог, суд вважає необхідним зазначити наступне. У своїй постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14- ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). В ході розгляду даної цивільної справи, відповідач не скористався процесуальним правом на подання своїх заперечень стосовно наявності боргового зобов`язання перед позивачем, а також невиконання грошового зобов`язання у визначені договором строки, а також подання відповідної зустрічної позовної заяви щодо оспорювання відповідного правочину. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 справа №464/3790/16-ц зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В даному випадку, сума позика була отримана відповідачем в іноземній валюті без визначення еквіваленту до національної валюти України гривні, а тому враховуючи те, що наразі чинним законодавством не передбачено заборони виконувати грошові зобов`язання в іноземній валюті, то вимога позивача про стягнення суми позики в іноземній валюті є правомірною. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики, що оформлений розпискою, щодо повернення позивачеві суми позики, суд вважає, що заявлені позивачкою, як новим кредитором, вимоги про стягнення на її користь з відповідача суми позики в розмірі 10 000,00 доларів США є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, та трьохмісячний строк виконання зобов`язання, який слід рахувати з дня вимоги, обумовлений розпискою, настав, про що свідчать відповідні вимоги, надіслані на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача. Щодо пропуску строку позовної давності суд вважає необхідним зазначити наступне. Як вбачається із заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Тернового Р.Б. про застосування строків позовної давності, представник зазначає, що перебіг строку позовної давності слід рахувати через три місяці з моменту пред`явлення первісним кредитором позову до суду, а саме: в кінці червня 2018 року. Таким чином в кінці червня 2021 року, на думку представника відповідача, строк позовної давності сплив. Суд не погоджується з таким твердженням представника відповідача з огляду на наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У даному випадку первісний кредитор звернулася до суду із позовом у червні 2017 року. Постановою Київського апеляційного суду від 20.10.2021 рішення суду першої інстанції про задоволення позову скасовано з тих підстав, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу отримання відповідачем вимоги про повернення боргу. Тому перебіг строку позовної давності слід обраховувати з вимоги, направленої на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача 23.12.2021, з огляду на що звернення позивача до суду із даним позовом 14.11.2023 здійснено у межах строків позовної давності. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3 700,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved