Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , Першотравенської міської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін-Сандомирський Леонід Олегович про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкралась спадщина, яка складається з нерухомого майна, а саме з 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ., яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.1995 року, який зареєстрований на товарній біржі. Право власності на 1/2 частину квартири зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.1995 року, який зареєстрований на Товарній біржі, що підтверджується копією довідки від 15.07.2019 року за №6229, яка видана КП Павлоградським міжміським бюро технічної інвентаризації. 28.09.2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О. була заведена спадкова справа за №26/2023, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 28.09.2023 року. Відповідач [PERSON] відмовився від прийнята спадщини після смерті [PERSON] Єдиним спадкоємцем 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , є він. 30 травня 2024 року він звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін-Сандомирського Л.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 травня 2024 року, вихідний №171/02-31, йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про права на спадщину за законом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі того, що ним було подано документи на підтвердження права власності на квартиру, які не відповідають вимогам законодавства України. Враховуючи вищевикладене, позивач [PERSON] просить суд визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] . У підготовче судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Нестеченко Дмитро Сергійович не з`явились, позивач [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, прохав суд визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Представник Першотравенської міської ради Синельниківського району Дніпропетровської області у підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін-Сандомирський Леонід Олегович у підготовче судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане 13.05.1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Першотравенської міської ради народних депутатів в Дніпропетровській області, його батьками є [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане 19.09.2023 року Петропавлівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: 1/2 частину квартири [ADDRESS] , та квартиру [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту не складала. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є її чоловік - [PERSON] та син - [PERSON] . 28.09.2023 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютіна-Сандомирського Л.О. з заявою про прийняття спадщини. 29.09.2023 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютіна-Сандомирського Л.О., в якій останній відмовився від прийняття спадщини за законом, після смерті дружини [PERSON] на користь іншого спадкоємця, сина померлої [PERSON] , [INFO] . 21.05.2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютіна-Сандомирського Л.О. з заявою, в якій прохав видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої матері [PERSON] , а саме 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 21.05.2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютіна-Сандомирського Л.О. з заявою, в якій прохав видати йому свідоцтво ро право власності на 1/2 частину квартири що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана померлою [PERSON] під час шлюбу з ним та є сумісною власністю подружжя. 21.05.2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О. було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 30.05.2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютіна-Сандомирського Л.О. з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , а саме на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютіна-Сандомирського Л.О. від 30.05.2024 року №171/02-31, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ., з тих підстав, що малолітня дитина не набувши повної цивільної дієздатності, не маючи особистого доходу, який би дозволив сплачувати внески та бути повноправним членом товарної біржі, не будучи членом товарної біржі, не мала права укладати договір купівлі-продажу, оскільки таке право є тільки у членів біржі, тому документи, які подані [PERSON] на підтвердження права власності на квартиру не відповідають вимогам законодавства України. Згідно копії спадкової справи №26/2023 заведеної 29.09.2023 року року після смерті [PERSON] , до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютіна-Сандомирського Л.О. із заявами про прийняття спадщини інші спадкоємці крім [PERSON] та [PERSON] не звертались. Вирішуючи позовні вимоги по суті суд приходить до наступного. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.11.1995 року, укладеного на Павлоградській Товарній біржі 24.11.1995 року та зареєстрованого за №11/26-П, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки №6229, яка видана 15.07.2019 року Комунальним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації», право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] , станом на 29.11.1995 року на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 24.11.1995 року Павлоградською товарною біржею за р. 11/26-П. Вказаний договір купівлі-продажу був вчинений у листопада 1995 року, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, який на той час регулював купівлю-продаж майна. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України). За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)). Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК УРСР). Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР). Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (частина перша статті 59 ЦК УРСР). Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (стаття 227 ЦК УРСР). Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Вимоги щодо змісту та форми правочинів визначаються законодавством, чинним на момент їх вчинення. Це саме положення стосується також підстав визнання правочинів недійсними. При розгляді справи про визнання правочину недійсним він оцінюється на предмет відповідності до вимог законодавства, чинного під час його укладення. Отже, на правочини вчинені до моменту набуття чинності Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року, тобто до 01 січня 2004 року, поширюється законодавство, чинне на момент їх укладення, зокрема Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19 (провадження № 61-2680св20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 205/1783/20 (провадження № 61-480св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2023 року в справі № 203/4638/20 (провадження № 61-4402ск23)). У статті 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. В ЦК УРСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21)). Термін «нікчемність правочину», передбачений ЦК України 2003 року, до прийняття цього Кодексу у законодавстві не вживався. ЦК УРСР узагалі не передбачав поділу правочинів на нікчемні та оспорювані за характером їх недійсності. Однак відсутність нотаріальної форми правочину у випадках, коли вона є обов`язковою, призводила до наслідків, які є подібними до сучасного тлумачення поняття «нікчемність» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19 (провадження № 61-2680св20)). Цивільний кодекс Української РСР не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили аж у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року. Єдиним механізмом підтвердження недійсності угоди, що існував до появи вказаного інституту, було визнання такої недійсності за рішенням суду (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21)). Підстава недійсності правочину має існувати в момент вчинення правочину (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2020 року в справі № 522/25151/14-ц (провадження № 61-101св19)). В чинному ЦК України 2003 року передбачено поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України 2003 року закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі №473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19)). Оспорюваний правочин визнається недійсним на підставі рішення суду за позовом сторони чи заінтересованої особи. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69 - 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)). За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)). Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення; в ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору. Правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року. На рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. У частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК УРСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі. Спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі. Згідно зі ст.153 ЦК УРСР, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.11.1995 року, який був зареєстрований у Павлоградській Товарній біржі за №11/26-П, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своєї малолітньої дитини [PERSON] , був здійснений продаж квартири за адресою: [ADDRESS] . При укладанні вищезазначеного договору були дотримані всі вимоги, пред`явлені до договору купівлі-продажу квартири і сторони не оспорювали будь-які пункти цього договору, сторонами також була обумовлена продажна вартість квартири. По всім пунктам договору сторонами була досягнута згода, [PERSON] була сплачена обумовлена вартість квартири. Разом з тим, нотаріус у постанові від 30.05.2024 року, у видачі свідоцтва на спадщину за законом відмовив, посилаючись на те, що угода про відчуження нерухомого майна, яка укладена між особами, які не є членами біржі, а саме, сторонами в договорі є малолітня дитина або дії вчиняються через представника, не може вважатися біржовою операцією та реєструватися біржою. Згідно ст.15 Закону України «Про товарну біржу» - малолітні громадяни не можуть бути членами біржі. Відповідно до ч.1 ст.14 ЦК Української РСР від 1963 року за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 24.11.1995 року, який був зареєстрований у Павлоградській Товарній біржі за реєстраційний номером 11/26-П є дійсним. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ч.1 та ч.2 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст.1261, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючи вищевикладене, та повне визнання відповідачами позову суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved