Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (надалі по тексту - відповідач), в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь 82496, 53 грн., з яких 29619,95 грн., - відсотки за період з 29.09.2018 року по 02.06.2020 року; 52876, 58 грн. інфляційних збитків (втрат) за період з 01.10.2015 року по 02.06.2020 року, судові витрати у розмірі 908, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2019 року у справі № 757/49518/18-ц стягнуто на користь позивача з відповідача кошти у розмірі 172 123,28 грн., з яких 115 300,00 грн. основний борг, 1 099,86 грн. відсотки за період з 17.07.2015 року по 28.09.2018 року, 55 723,42 грн. відсотки за період з 01.10.2015 року по 28.09.2018 року, судовий збір у розмірі 1 721, 23. На примусове виконання рішення стягувач 10.03.2020 року отримав виконавчий лист. Позивач зазначає, що рішення відповідачем було виконано 03.06.2020 року, шляхом зарахування грошових коштів у розмірі 173844,51 грн., що надійшли з Печерського РВ ДВС м. Києва. За період з 29.09.2018 року (з дня, наступного за днем 28.09.2018 року, по який судом стягнуто відсотки за користування грошовими коштами) та по 03.06.2020 року (дня виконання судового рішення) відповідач фактично все ще користувався безпідставно набутими грошовими коштами, а отже позивач на підставі ст. 625 ЦК України вправі ставити питання про стягнення відсотків та інфляційних втрат за період з 29.09.2018 року по 03.06.2020 року. З урахуванням наведеного просить стягнути з відповідача на його користь відсотки в сумі 29 619,95 грн. та інфляційні втрати в сумі 52 876,58 грн., тобто на загальну суму 82 496,53 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.03.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику. 21.08.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» Гайдамащук О.В. надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій останній зазначив, що оскільки позивач звернулась до суду за захистом свого права 23.02.2021 року та здійснила розрахунок інфляційних втрат за період з 01.10.2015 року по 02.06.2020 року, необхідно застосувати строк позовної давності, що обмежується 3 роками, які передували подачі позову. Поряд з цим, представник відповідача звернувся із письмовими поясненнями, в яких не визнавав позов, обґрунтовуючи тим, що позивачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували обставини, викладені в позовній заяві, як того вимагає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та повинні містити обов`язкові реквізити первинного документи, що передбачені п. 4.10, 5.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного . Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2019 року у справі № 757/49518/18-ц стягнуто на користь позивача з відповідача кошти у розмірі 172 123,28 грн., з яких 115 300,00 грн. основний борг, 1 099,86 грн. відсотки за період з 17.07.2015 року по 28.09.2018 року, 55 723,42 грн. відсотки за період з 01.10.2015 року по 28.09.2018 року, судовий збір у розмірі 1 721, 23 грн. (а.с. 12-15). 03.06.2020 року відповідач грошове зобов`язання виконав, перерахував грошові кошти в сумі 173 844, 51 грн., що надійшли з Печерського РВ ДВС м. Києва. За таких обставин, позивач звернувся із позовом про стягнення відсотків та інфляційних втрат за період з 29.09.2018 року (з дня, наступного за днем 28.09.2018 року, по який судом стягнуто відсотки за користування грошовими коштами) та по 03.06.2020 року (дня виконання судового рішення). Так, статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Оскільки суть вищезазначених норм закону полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, то кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання та неналежне виконання зобов`язання. Правильність застосування до спірних правовідносин закріплених положень ст. 625 ЦК України підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України викладеними у справах № 6-352цс16 від 06.04.2016 року; № 6-3019цс15 від 13.01.2015 року; № 6-2129цс16 від 19.10.2016 року; № 6-49цс12 від 06.06.2012 року; № 6-59цс від 30.10.2013 року. Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Такий правовий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2016 року у справі № 916/190/18. А отже кредитор вправі нараховувати суми, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України, після ухвалення судового рішення про стягнення боргу і до повного його виконання. У даному випадку позивачем ставиться питання про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 29.09.2018 року (з дня, наступного за днем 28.09.2018 року, по який судом стягнуто відсотки за користування грошовими коштами) та по 03.06.2020 року (дня виконання судового рішення), а отже такі вимоги є правомірними та ґрунтуються на приписах ч.2 ст. 625 ЦК України. При цьому суд відхиляє твердження відповідача у відзиві про те, що відсотки за невиконання зобов`язання були стягнуті рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/49518/18-ц за три роки. Як слідує із зазначеного рішення,відсотки були стягнуті за період з 17.07.2015 року по 28.09.2018 року та з 01.10.2015 року по 28.09.2019 року. Натомість позивач ставить питання про стягнення відсотків та інфляційних трат за період з 29.09.2018 року по 03.06.2020 року, тобто за інший період. Таким чином, такі вимоги є правомірними та не свідчать про подвійне стягнення. Крім того, суд відхиляє доводи представника відповідача про застосування строків позовної давності,оскільки позивач заявив вимоги, які не виходять за межі загальної позовної давності. З урахуванням наведеного, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved