Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 92 028,96 грн, з яких: 3% річних від простроченої суми боргу - 23 001,80 грн, інфляційні втрати - 69 027,16 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року у справі № 760/3676/15-ц (провадження № 2-2797/15) позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 252 443,15 грн, судовий збір у розмірі 2524,43 грн, витрати по здійсненню оголошення у пресі в розмірі 420 грн. На підставі вищевказаного рішення було видано виконавчі листи та відкриті виконавчі провадження: № АСВП [NUMBER] (дата відкриття: 06 листопада 2015 року), № АСВП: 59671454 (дата відкриття: 01 серпня 2019 року). У примусовому порядку боржник судове рішення не виконує. Разом з тим, за змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду, позивач має право вимагати від останнього сплатити витрати за порушення грошового зобов`язання у порядку статті 625 ЦК України за період з 12 березня 2017 року по 11 березня 2020 року, тому звернувся до суду з указаними позовом за захистом своїх порушених прав. При цьому зазначив, що звернувшись до суду з цим позовом 12 січня 2024 року, строк позовної давності ним не пропущений, оскільки у зв`язку з запровадженням карантину такий строк був продовжений на строк його дії, а також з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який діє і дотепер, та у зв`язку з його запровадженням строки позовної давності продовжуються і на строк його дії. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 січня 2024 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року вказану позовну заяву залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали 05 лютого 2024 року позивачем надано до суду засвідчену в установленому чинним законодавством порядку копію рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 квітня 2015 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, в якій відповідачу в порядку статті 178 ЦПК України встановлено 15-денний строк для подання відзиву з викладенням заперечення проти позову. 23 травня 2024 року ухвалою суду змінено порядок судового провадження та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак матеріали справи містять заяву представника позивача про розгляд справи у відсутність сторони позивача, в якій просила позовні вимоги задовольнити та зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Крім того, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмоїстатті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Частиною першоюстатті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 квітня 2015 року, що набрало законної сили, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 252 443,15 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 2 524,43 грн, витрати по здійсненню оголошення у пресі в розмірі 420 грн. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 вересня 2015 року заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 квітня 2015 року залишено без змін. 22 жовтня 2015 року на виконання зазначеного рішення Солом`янським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист, який було звернуто до примусового виконання. Постановою головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Комової Д. Ю. від 21 грудня 2020 року виконавчий документ повернуто стягувачу, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення. Доказів виконання боржником заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 квітня 2015 року ні у добровільному, ні у примусовому порядку, матеріали справи не містять. У зв`язку із невиконанням позичальником рішення суду, позивач на підставі частини другої статті 625 ЦК України здійснив нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на прострочену суму боргу (255 387,58 грн) за період з 12 березня 2017 року по 11 березня 2020 року, розмір яких становить 92 028,96 грн. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, судом було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 252 443,15 грн, судовий збір у розмірі 2 524,43 грн, витрати по здійсненню оголошення у пресі в розмірі 420 грн і на підставі частини четвертої статті 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначений правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі частини другої статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання щодо стягнення заборгованості за договором позики на підставі заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 квітня 2015 року у справі № 760/3676/15-ц, яке набрало законної сили. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц. Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за договором позики, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення. Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13ц (провадження № 14-154цс18). Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання. В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням наведених норм матеріального права і правових висновків Великої Палати Верховного Суду, необхідно дійти висновку про те, що грошове зобов`язання - це цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей. Судом установлено, що у період часу з 12 березня 2017 року по 11 березня 2020 року у [PERSON] існував юридичний обов`язок перед [PERSON] здійснити відповідний платіж на виконання заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 квітня 2015 року, яким з нього стягнуто заборгованість на користь позикодавця. Це грошове зобов`язання не виконано боржником, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України він має сплатити позивачу 3 % річних та інфляційні втрати. Відповідно до наданого позивачем розрахунку за період з 12 березня 2017 року по 11 березня 2020 року, виконаного з урахуванням вимог чинного законодавства, розмір трьох процентів річних становить 23 001,80 грн, інфляційних втрат - 69 027,16 грн. Правильність розрахунку перевірена судом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] 3% річних в сумі 23 001,80 грн та інфляційних втрат - 69 027,16 грн. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи те, що доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на спростування доводів позивача відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору, що була сплачена позивачем при зверненні до суду з указаним позовом в розмірі 968,96 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved