Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-03 00:00:00

17 липня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на неповнолітню дитину. Свої вимоги мотивує наступним. Сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 серпня 2022 року з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх його видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 травня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що сплачувати аліменти в такому розмірі в подальшому він не має можливості, оскільки його матеріальний та сімейний стан змінився. Зараз на його утриманні перебуває його мати - [PERSON] , яка є особою з інвалідністю 2-ї групи та її пенсії не вистачає на придбання ліків. В травні 2024 року позивач був звільнений з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за матір`ю. Окрім того позивач потребує лікування у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. З червня 2024 року перебуває на обліку в Миргородській філії Полтавського ОЦЗ як безробітний. Офіційно працевлаштуватися не має змоги. Позивач просить зменшити розмір аліментів з 1/4 частини до 1/6 частини з усіх доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 липня 2024 року відкрито провадження по справі та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та встановлено відповідачу строк на подання до суду відзиву на позовну заяву та роз`яснено право та порядок такого подання. Позивач в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Окрім того пояснив, що з 2022 року мав заборгованість зі сплати аліментів. Але з листопада 2022 року по травень 2024 року проходив службу в лавах ЗСУ і мав заробітну плату на належному рівні, а тому заборгованість повністю погашена. Більше того, добровільно надав відповідачці більше 30 000 грн в рахунок майбутніх аліментних платежів. Вважає, що відповідачка розпоряджається аліментними платежами не на користь їх сина, адже не забезпечує його потреби. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала в повному обсязі. Надала суду відзив на позов [PERSON] Пояснила, що на момент винесення рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 серпня 2022 року про стягнення з позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина, [PERSON] , як і зараз не працював. Позивач вказав, що він утримує свою матір - [PERSON] , [INFO] , яка є особою з інвалідністю 2-ї групи з 2003 року, тобто на день ухвалення рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 серпня 2022 року вказані обставини враховувалися судом при стягненні аліментів. Позивач не надав доказів того, що він придбавав ліки для матері та що розмір її пенсії не дозволяє отримувати належне лікування. Окрім того, позивач має брата, який допомагає матері - [PERSON] . Позивач вказав, що на даний час він є безробітним, але на час винесення рішення суду про стягнення аліментів позивач також був безробітним. Захворювання позивача не перешкоджають йому працювати і дозволили перебувати на військовій службі в 2022-2024 роках. Просила суд відмовити в задоволенні позову повністю. В судовому засіданні представник відповідачки - адвокат Тимохіна Л.С. підтримала позицію відповідачки та вказала, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Вказала, що матеріальний або сімейний стан у позивача не змінився. Позивач хворіє з 2009 року і це було враховано судом при винесенні рішення від 12 серпня 2022 року про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина. Вказана обставина не перешкоджала позивачу перебувати на військовій службі в ЗСУ. Щодо проведеного 27.06.2024 Службою у справах дітей Миргородської міської ради цільового витрачення аліментів у [PERSON] пояснила, що відповідачці не було відомо про те, що вона повинна була зберігати чеки витрачених коштів на дитину. Просила в позові [PERSON] відмовити за безпідставністю таких вимог. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.9). На підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 серпня 2022 року з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх його видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 05 травня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.40,41). Позивач з травня 2022 року по травень 2023 року мав заборгованість по сплаті аліментів на неповнолітнього сина, однак заборгованість сплачена повністю (а.с.10). Окрім того позивач добровільно передав відповідачці 33000 грн в рахунок майбутніх виплат. Даний факт визнається обома сторонами доказуванню не підлягає. Позивач має матір - [PERSON] , яка є особою з інвалідністю 2-ї групи з 2003року і отримує пенсію в розмірі 2980 грн.(а.с.11, 20-24). Позивач хворіє та перебуває на диспансерному обліку з 2009 року (а.с.14). [PERSON] перебував на військовій службі в ЗСУ у 2022-2024 роках (а.с.18,19). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою ВРУ від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Ст. 141 СК України передбачається, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так, із аналізу наведеної вище норми, розмір аліментів не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів, а значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати, чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, фактично обґрунтовуючи його тим, що він не працює, доглядає за матір`ю, яка є особою з інвалідністю, а також сам хворіє і потребує лікування. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.ч. 1,8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що його матеріальний стан погіршився, адже при винесенні рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 серпня 2022 року про стягнення з позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина позивач не працював та не працює на даний час. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він перебуває на обліку в Миргородській філії Полтавського ОЦЗ як безробітний і шукає роботу. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він придбаває ліки для матері та утримує її за власні кошти. Твердження позивача, що він потребує лікування через погіршення стану здоров`я, а тому не має можливості сплачувати аліменти, розмір яких встановлено рішенням суду не знайшло підтвердження, адже позивач хворіє з 2009 року, що не перешкоджало йому перебувати на військовій службі в ЗСУ в період 2022-2024 роках, а згідно виписки з медичної карти амбулаторного хворого № 1296 рекомендовано «Д» спостереження інфекціоніста, клініко-лабораторні дослідження в динаміці, прийом ВААРТ за схемою пожиттєво. Тобто позивач лікувався задовго до цього, його лікування не носить кардинальний характер і не потребує термінових та дорогих втручань медичного характеру. Зазначене не свідчить про погіршення матеріального стану позивача, про зміни сімейного стану та погіршення здоров`я, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів того, що суттєво змінились обставини, які існували на момент постановлення рішення про стягнення аліментів, визначені ст. 192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано доказів зміни його стану здоров`я або погіршення матеріального стану, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Розмір аліментів, стягнутий з позивача на користь відповідачки рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 серпня 2022 року, відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Таким чином, на підставі викладеного, з урахуванням наданих суду доказів, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed