Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, покликаючись на те, що з 01.10.2005р. перебував з відповідачкою [PERSON] у шлюбі, який розірвано. Спільне життя у них з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння між нами, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки. Ще до розірвання шлюбу, близько двох років тому, відповідачка покинула його (позивача) дім та стала проживати окремо за іншою адресою. Від цього шлюбу вони (сторони) мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Після фактичного припинення подружніх відносин з відповідачкою, діти залишились проживати разом з ним (позивачем). На даний час старший син [PERSON] є вже студентом та проживає у м.Львові. Зазначає, що в період окремого проживання вони з відповідачкою не сперечались з приводу того, з ким будуть проживати їхні діти. Однак після завершення процесу розлучення, відповідачка стала переконувати їхню дочку [PERSON] , [INFO] , переїхати проживати до неї. При цьому, останні два роки відповідачку влаштовувало те, що їхня дочка проживала разом з ним (позивачем), та що він самостійно виконував всі обов`язки по її вихованню та самостійно ніс витрати на її утримання. Та на даний час, з невідомих йому причин, у відповідачки змінились погляди в цьому питанні. Відповідачка [PERSON] хоче, щоб їхня дочка проживала разом з нею, хоча власного житла у неї немає, на даний час відповідачка проживає у будинку своєї матері. Вказує, що з приводу даної суперечливої сімейної ситуації він неодноразово спілкувався з дочкою. В ході численних розмов з нею, він (позивач) дійшов до переконання, що вона все-таки є більш прихильною до нього. Між ним та дитиною склались стійкі психологічні контакти та прив`язаність один до одного. За його місцем проживання є хороші житлові умови проживання. Як батько, він забезпечує свою дочку належним вихованням, умовами проживання та духовним розвитком, що відповідає її (дитини) інтересам. У зв`язку з тим, що з матір`ю дитини (відповідачкою) він тривалий період часу не проживає, не підтримує з нею подружніх відносин, вони не ведуть спільного господарства, то склалось так, що більше двох років він (позивач) самостійно займається вихованням дочки, самостійно її утримує, здійснює за нею постійний догляд, якого вона потребує. Натомість, відповідачка, провокуючи різного роду сварки, висловлює твердження, що, всупереч його (позивача) волі, забере від нього дочку, яка на даний час проживає разом з ним. Вона дуже часто змінює своє бачення з приводу того, хто має займатись їхніми дітьми. Вважає, що в інтересах їхньої дочки проживати саме разом з ним (позивачем), а не з її матір`ю, так як проживання разом з ним у повній мірі сприяє та сприятиме розвитку та інтересам дитини. Він (позивач) має можливість забезпечити дочці належні умови проживання, займатися її вихованням. Дочка проживає разом з ним в атмосфері турботи і захисту; з ним вона почувається у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, дитина надалі хоче жити саме з ним (позивачем), у нього хороші матеріальні умови проживання, дитина забезпечена всім необхідним для свого розвитку та навчання. Він (позивач) є фізично здоровим, спиртними напоями не зловживає, не палить, добре відноситься до дітей, працевлаштований, відповідно може належним чином займатись дитиною. Покликається також на те, що він (позивач) не перешкоджає в спілкуванні відповідачки з дитиною, але на сьогоднішній день, незважаючи на її голослівні висловлювання щодо забирання дитини, вона не проявляє ініціативи щодо участі у вихованні та утриманні своєї дочки. З огляду на наведене, з метою якнайбільш повного забезпечення інтересів дитини, він (позивач) вирішив звернутися з даним позовом до суду. З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з ним, [PERSON] , [INFO] , як батьком, який самостійно виховує та утримує дитину. ІІ. Позиція учасників справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені ним позовні вимоги. Просить визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з ним у зв`язку із фактом самостійного виховання та утримання ним (батьком) дитини без участі матері. Пояснив, що він не перебуває в офіційному шлюбі з відповідачкою [PERSON] , шлюб між ними розірвано, вже майже 2 роки вони проживають окремо, не підтримують ніяких відносин, кожен з них живе своїм окремим життям. У них є спільних двоє дітей: син [PERSON] , який вже повнолітній, та дочка [PERSON] , [INFO] . Коли дружина пішла з сім`ї, то з власної волі залишила дітей і меншу дочку [PERSON] з ним (позивачем). Його дружина самоусунулась від виховання та утримання їхньої дочки [PERSON] , поступово вона скинула всі обов`язки щодо дітей на нього. Вже тривалий період часу він фактично займається дочкою сам, виховує її, утримує її без допомоги матері дитини. Колишня дружина нічим не цікавиться і не переймається, всі витрати по дітях він несе самостійно. Він (позивач) має постійний дохід, офіційно працевлаштований і фактично не відчуває ніяких труднощів у самостійному вихованні дочки. Також покликався на те, що саме колишня дружина вирішила так, щоб діти проживали саме разом з ним, в тому числі і малолітня дочка [PERSON] , а тому щоб в майбутньому уникнути будь-яких можливих змін в настроях і планах дружини по відношенню до їхньої доньки, він вирішив узаконити її місце проживання. Саме тому і звернувся до суду з даним позовом. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву [PERSON] не подавала, однак скерувала на адресу суду письмову заяву, у якій зазначила наступне: позов [PERSON] про визначення місця проживання їхньої дочки [PERSON] вона визнає частково; вона погоджується з тими обставинами, які позивач вказав у позовній заяві; вони (сторони) дійсно два роки живуть окремо і діти залишилися проживати разом з позивачем, він їх виховує та вже два роки він їх самостійно утримує; натомість, так склалося тому, що на час їхнього розходження у позивача було краще майнове становище і будинок, в якому їхні діти виросли і звикли проживати, належить йому - позивачу [PERSON] ; у неї ж (відповідачки) власного житла немає, вона пішла проживати до своєї матері, у якої складний характер, через який вона важко знаходила спільну мову як з колишнім зятем, так і з внуками; щодо їхніх дітей і питання їх місця проживання, то старший син [PERSON] відразу категорично ствердив, що залишається проживати з батьком, а молодша дочка [PERSON] також захотіла залишитися з братом і батьком; після того моменту, відколи вони з позивачем стали проживати окремо до часу, коли [PERSON] звернувся до неї (відповідачки) з даним позовом, вона не мала розмов з дочкою з приводу її місця проживання; коли ж отримала дану позовну заяву, то вона (відповідачка) зустрілася з нею з цього приводу та з їхньої розмови зрозуміла, що дочка не хоче нічого змінювати.; саме тому позов [PERSON] вона (відповідачка) визнає частково з умовою, що позивач не чинитиме їй перешкод в спілкуванні з дочкою; також вона (відповідачка) усвідомлює, що після досягнення чотирнадцятирічного віку дочка матиме змогу самостійно, без судових рішень, вибирати з ким із батьків вона має бажання проживати. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області -- начальник Служби у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області Чура Р. в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву, в якій просить суд розглянути дану справу у її відсутності з врахуванням висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 30.08.2024р. за №6. Зазначила, що вирішення даного цивільного спору покладає на розсуд суду. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 10.07.2024р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області, про визначення місця проживання дитини; розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 03.09.2024р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі; призначено справу до судового розгляду по суті. ІV. Обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що сторони з 01 жовтня 2005 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 25.06.2024р. Від даного шлюбу в сторін народилися діти: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Сторони близько двох років проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Сторони по справі: позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є батьками малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане 23.11.2011р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Мостиського районного управління юстиції Львівській області. З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї мешканця [ADDRESS] [PERSON] , відомо, що позивач [PERSON] разом зі своєю дитиною - дочкою [PERSON] спільно проживають за вказаною адресою. Малолітня [PERSON] , [INFO] , навчається у 7-му класі ОЗ «Мостиський ЗЗСО №2 І-ІІІ ступенів Мостиської міської ради Львівської області». Згідно характеристики за місцем проживання, позивач [PERSON] зарекомендував себе з позитивної сторони. Матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працює у фізичної особи - підприємця [PERSON] на основному місці роботи. Поясненнями свідка [PERSON] , безпосередньо допитаного в судовому засіданні, підтверджено наступні обставини: він (свідок) протягом багатьох років товаришує з позивачем [PERSON] . До часу розлучення сторін по справі вони товаришували сім`ями. Сторони по справі ( [PERSON] та [PERSON] ) розійшлися вже більше року тому. З цього часу вони живуть окремо. Зі слів позивача йому (свідку) відомо, що вони не підтримують жодних відносин і навіть не підтримують спілкування. У сторін спільних є двоє дітей, старший син [PERSON] вже студент, повнолітній. Молодша дочка [PERSON] залишилась проживати з позивачем [PERSON] . Зі слів позивача, йому (свідку) відомо, що жодних суперечок з приводу того, з ким будуть проживати діти, між сторонами на час їхнього розходження не виникало. Відповідачка [PERSON] переїхала проживати до своєї матері, а діти залишилися жити разом з батьком (позивачем) в тому будинку, в якому вони виросли. Як йому (свідку) відомо, відповідачка [PERSON] нічого немала проти того, щоб і [PERSON] і [PERSON] залишилися жити з батьком. У зв`язку з дружніми відносинами і спільною роботою, він (свідок) майже щотижня буває в позивача вдома та протягом тривалого часу він не бачив там відповідачки [PERSON] , як і не чув від дітей будь-яких розмов про неї. Також він спостерігав, що позивач нормально поводиться як батько і господар, з дітьми у нього хороший емоційний зв`язок, діти до нього прив`язані. Ніколи не чув від позивача жодних скарг про те, що йому з дітьми важко. Навпаки, у позивача все налагоджено, він все встигає. Щодо відповідачки [PERSON] , то йому (свідку) відомо, що вона не проявляє жодної ініціативи надавати фінансову чи іншу підтримку дітям. Поясненнями свідка [PERSON] , безпосередньо допитаного в судовому засіданні, підтверджено наступні обставини: він (свідок) та позивач [PERSON] вже тривалий період часу товаришують. З приводу сімейного життя позивача, то йому (свідку) відомо, що позивач був одружений з [PERSON] , однак вони фактично розійшлися більше року тому. З цього часу вони живуть кожен своїм життям, навіть не спілкуються. Відповідачка [PERSON] , як йому (свідку) відомо, після розлучення з позивачем пішла проживати до свого батьківського дому, де вона зараз проживає йому (свідку) невідомо. Їхні діти залишились проживати разом з позивачем. Старший син сторін [PERSON] - вже студент. Він живе переважно у Львові, де навчається. Молодша дочка [PERSON] навчається у 7 класі. Після того, як відповідачка [PERSON] стала проживати окремо, то дочка залишилась проживати з позивачем. При цьому, позивач розповідав, що такий вибір діти зробили самостійно, вони захотіли залишитися з ним. З цього часу всі питання (і майнові і всі інші), які пов`язані з дітьми, позивач вирішує сам. Самостійно він вирішує питання і щодо життя, виховання та потреб його дочки [PERSON] , він слідкує за її навчанням, підбирає репетиторів, возить її до школи, на гуртки. Зі слів позивача, йому (свідку) відомо, що його колишню дружину не цікавлять питання щодо дітей. Зазначені пояснення свідків, пояснення відповідачки [PERSON] викладені нею у заяві від 30.09.2024р., підтверджують доводи позивача, про те, що їхня дитина [PERSON] , [INFO] , на даний час проживає з батьком [PERSON] (позивачем по справі), він здійснює догляд за дитиною, самостійно займається її утриманням та вихованням. Мати дитини фактично на даний час не займається її утриманням, вихованням та доглядом, відтак позивач [PERSON] фактично є батьком, що самостійно виховує та утримує дочку [PERSON] . Позивач [PERSON] є працевлаштованим, має стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем проживання, має задовільний стан здоров`я. При розгляді справи не встановлено жодних фактів, що визначення місця проживання дитини з батьком буде суперечити її інтересам. Рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області №6 від 30.08.2024р. затверджено висновок органу опіки щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Із змісту вказаного висновку вбачається, що дочка сторін - [PERSON] , [INFO] , проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У будинку, в якому проживає батько з дитиною, створені належні умови для проживання та повноцінного виховання і розвитку дитини, яка має окрему кімнату. Під час комісійного виїзду за вказаною адресою, в ході розмови з батьком та дитиною з`ясовано, що матір дітей [PERSON] близько двох років тому покинула дім та стала проживати за іншою адресою, з цього часу діти проживають разом з батьком. Матір дітей [PERSON] не надає належної уваги, турботи та піклування дочці, належним чином не виконує свої батьківські обв`язки по вихованню та утриманню дитини. Вона немає достатнього доходу, щоб забезпечити належний рівень життя дітей. Батько дітей - [PERSON] працює, має достатній дохід для утримання та виховання дитини, веде здоровий спосіб життя, усвідомлює відповідальність щодо належного створення умов для проживання дитини, належного виховання та повноцінного її забезпечення. [PERSON] як батько повністю опікується інтересами і потребами дочки, піклується про неї, займається її вихованням, слідкує за розвитком та здоровям дитини, постійно підтримує контакт з навчальним закладом, де вона навчається, цікавиться її інтересами, спілкується з вчителями, відвідує батьківські збори. Також органом опіки встановлено, що дочка [PERSON] виявила бажання проживати з батьком, а не з матір`ю, через емоційну прив`язаність до батька, а тому проживання дитини [PERSON] , 2011 року народження, саме з батьком буде відповідати інтересам дитини. V. Застосовані судом норми права. Згідно з ч.2 ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Конвенція ООН про права дитини 1989, яка ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), в статті 3 закріплює наступне - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не можна бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно зі статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин 1 та 2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із ними буде проживати малолітня дитина, однак спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування та судом. Системний аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що суд визначає з ким із батьками буде проживати малолітня дитина. У контексті частини першої статті 161 СК України убачається, що під час вирішення спору про місце проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистісна прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші особливості, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей прийняті Комітетом міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 (пояснювальна записка). Пункт 36 у всіх справах, пов`язаних з дітьми, першочергова увага повинна надаватися найкращим інтересам дитини. Оцінка ситуації має бути зроблена точно. Ці керівні принципи сприяють розвитку міждисциплінарних методів оцінки кращих інтересів дитини, визнаючи, що це є складним процесом. Ця оцінка стає ще складнішою, якщо ці інтереси повинні бути збалансовані з інтересами інших зацікавлених сторін, таких як інші діти, батьки. Це має бути зроблено професійно, в кожному конкретному випадку на індивідуальній основі. Пункт 37 Найкращі інтереси дитини завжди повинні розглядатися в поєднанні з іншими правами дітей, наприклад, правом бути почутою, правом на захист від насильства, правом не бути розлученою з батьками. Комплексний підхід має бути правилом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п.58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), §90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, §102). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 у справі № 402/428/16ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Забезпечення найкращих інтересів дитини виступає пріоритетним принципом і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) про визнання незаконним вивезення дитини, визначення місця її проживання, відібрання дитини та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду. Вирішуючи спір про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема беручи до уваги матеріальний, житловий стан сторін, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також враховуючи те, що позивач є рідним батьком дитини - [PERSON] , такий є фізично здоровим, працездатним, має стабільний регулярний дохід, мешкає в належних для проживання та виховання дитини умовах, наполягає на реалізації свого права доглядати, утримувати та піклуватись дочкою, має можливість та бажання займатись її вихованням, матеріалами справи підтверджено факт тривалого проживання дитини разом з батьком, за місцем проживання якого в дитини сформувалося звичне для неї комфортне оточуюче середовище, а також підтверджено факт самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері, суд, з урахуванням думки представника органу опіки та піклування, а також з урахуванням позиції відповідачки, яка частково визнала позовні вимоги та не заперечувала зазначених позивачем обставин, переслідуючи принцип найкращого забезпечення інтересів дитини, приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком. Обставин, які б перешкоджали визначенню місця проживання дитини за вказаною адресою та передачі її на виховання та утримання батьку не встановлено. Визначення на теперішній час місця проживання малолітньої дочки з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у звичному для неї середовищі. Таким чином, визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, суд не позбавляє матір її права та можливості особистого спілкування з дитиною. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з наведених вище мотивів та підстав. При цьому, суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу [PERSON] , що відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. VII. Розподіл судових витрат між сторонами. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №ПН1655940 від 04.07.2024р. позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1211, 20 грн. З огляду на те, що заявлені позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені ним судові витрати, а саме судовий збір в сумі 1211, 20 грн.

Outcome: approved