Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

22.12.2023 року заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів. Вимоги заяви обґрунтовані тим, що заявник звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком. Однак заявнику було відмовлено із зазначенням підстав, зокрема невідповідності ПІП вказаних у наданих нею трудових книжках паспортним даним заявника. Заявник зазначає, що в трудових книжках формату СРСР відомості в яких оформленні російською мовою ПІП, ім`я заявника зазначене як « [PERSON] ». Прізвище « [PERSON] » заявник носила ще до одруження, після одруження прізвище було змінене на « [PERSON] ». Проте, головною причиною відмови Пенсійного фонду залишається помилково зазначене ім`я у трудовій книжці, а саме « [PERSON] », в той час, як російський варіант написання її ім`я є « [PERSON] ». Отже, за наявності помилки у імені заявника, вона не може підтвердити належність їй таких трудових книжок, та як результат факт наявності стажу роботи, що в свою чергу, позбавляє права на пенсію за віком. Таким чином, для отримання права на пенсію за віком та оформлення пенсії є необхідним встановлення факту належності заявнику документів трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я « [PERSON] » та трудової книжки № [NUMBER] виданої на ім`я « [PERSON] ». Згідно експертного висновку Інституту української мови № 307/345 від 02.09.2023 року було встановлено, що записані в офіційних документах форми імені [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] генетично і функціонально тотожні, входять до антропонім них формул, якими ідентифіковано особу [PERSON] , [INFO] . На підставі вище наведеного, [PERSON] просила суд встановити факт, щодо належності їй трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я « [PERSON] » та трудової книжки № [NUMBER] виданої на ім`я « [PERSON] ». Згідно з розпорядженням в.о. керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дяченка В.В. № 572 від 13.06.2024 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/21806/23 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 13.06.2024 року вказану справу у зв`язку з мобілізацією судді [PERSON] передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В. Враховуючи викладене, суддя вважає за необхідне прийняти справу до свого провадження. 17.06.2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області справу прийнято до провадження. 03.10.2024 року заявниця та заінтересована сторона в судове засідання не з`явилися. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, з заявою про призначення пенсії за віком. Заявниці було відмовлено із зазначенням підстав, зокрема невідповідності ПІП вказаних у наданих нею трудових книжках паспортним даним заявника. Заявник зазначає, що в трудових книжках формату СРСР відомості в яких оформленні російською мовою ПІП, ім`я заявника зазначене як « [PERSON] ». Прізвище « [PERSON] » заявник носила ще до одруження, після одруження прізвище було змінене на « [PERSON] ». Проте, головною причиною відмови Пенсійного фонду залишається помилково зазначене ім`я у трудовій книжці, а саме « [PERSON] », в той час, як російський варіант написання її ім`я є « [PERSON] ». Отже, за наявності помилки у імені заявника, вона не може підтвердити належність їй таких трудових книжок, та як результат факт наявності стажу роботи, що в свою чергу, позбавляє права на пенсію за віком. Таким чином, для отримання права на пенсію за віком та оформлення пенсії є необхідним встановлення факту належності заявнику документів трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я « [PERSON] » та трудової книжки № [NUMBER] виданої на ім`я « [PERSON] ». Згідно експертного висновку Інституту української мови № 307/345 від 02.09.2023 року було встановлено, що записані в офіційних документах форми імені [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] генетично і функціонально тотожні, входять до антропонім них формул, якими ідентифіковано особу [PERSON] , [INFO] . Суд вважає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займала заявник у той чи інший період роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу заявника, що дає їй право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення заявника її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Заявник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто ним, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу заявника за спірний період. Недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. Таким чином, суд вважає, що при оформленні правовстановлюючих документів була допущена помилка, а заявник не має змоги підтвердити належність їй відповідних правовстановлюючих документів. За таких підстав суд дійшов висновку, що заявниця звернулася із заявою до суду про встановлення факту належності правовстановлюючих документів з метою оформлення свого права на соціальне забезпечення (пенсійне забезпечення), а встановлення даного факту не пов`язується з іншим вирішенням спору про право. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 274 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі факти належності правовстановлюючого документу, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Судом встановлено, що трудова книжка серії [NUMBER] , видана на ім`я « [PERSON] » та трудова книжка № [NUMBER] видана на ім`я « [PERSON] » належить [PERSON] , [INFO] , що підтверджується зібраними та дослідженими належними та допустимими доказами, а також співпадіннями особистих даних, зазначених у вказаних документах. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги заявниці [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved