Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

В березні 2024р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд: - визнати борг зі споживчого кредиту в розмірі 55857,36 грн., отриманим за карткою «Універсальна Gold» в АТ КБ «Приватбанк» картковий рахунок [NUMBER] спільним сумісним зобов`язанням подружжя [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - вимога № 1); - стягнути з відповідача [PERSON] 27928,68 грн. в рахунок сплати сумісного зобов`язання подружжя отриманим за картою «Універсальна Gold» в АТ КБ «Приватбанк» картковий рахунок [NUMBER] (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 23 червня 2006р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2021р. по цивільній справі № 761/31045/21. Під час перебування в шлюбі, позивачкою був укладений договір споживчого кредиту, отримана картка «Універсальна Gold» в АТ КБ «Приватбанк» (картковий рахунок [NUMBER]) тип кредиту - відновлювальна кредитна лінія, за період часу з 01 січня 2020р. по 30 грудня 2020р., позивачкою було отримано в кредит грошові кошти в розмірі 55857,36 грн., які нею були використані, в інтересах сім`ї, а саме придбання продуктів харчування, товари для дому та інші потреби сім`ї. В досудовому порядку, після розірвання шлюбу, відповідач стверджував, що здійснить оплату половини вартості кредиту, однак цього не зробив. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 10 травня 2024р. на адресу суду надійшов відзив, на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що з травня 2020р. сторони не проживали разом, не вели спільного господарства, і в подальшому 23 вересня 2020р. між сторонами було укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В., в якому сторони визначили порядок спільного сумісного майна подружжя. На думку відповідача заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки, як вбачається з виписки по картковому рахунку позивачкою, останньою здійснювалася неодноразово отримання готівкових кошів та переказ коштів з її карткового рахунку на карткові рахунки інших осіб, при цьому сторона відповідача, що стороною позивача взагалі не були подані докази, використання кредитних коштів, саме в інтересах сім`ї, яка фактично припинила своє існування навесні 2020р. 29 травня 2024р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просила суд позов задовольнити. Так, сторона позивача звертала увагу суду, що за рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021р. по цивільній справі № 758/6617/21, з неї стягнуто на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 50702,37 грн., а кредитні кошти були використані на сплату житлово-комунальних послуг, купівлі продуктів харчування та товарів для дому, тобто в інтересах сім`ї. 27 червня 2024р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких сторона відповідача проти позову заперечила, що надані стороною позивача виписки з банківського, карткового рахунку та роздруківка квитанцій банківських операцій, є неналежними доказами, враховуючи те, що сума заборгованості за кредитним договором, яку стягнуто за рішенням суду з позивачки, не співпадає, з сумою, яку вона зазначила, за змістом позову, і яку просить стягнути невідомо на чию користь, з відповідача. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, відповіді на відзив, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечила, з підстав, наведених у відзиві на позов, просила суд залишити позов без задоволення. Допитаний в судовому засіданні за заявою сторони відповідача свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий з відповідачем понад 22 роки, разом працювали. Також свідок знайомий, і з позивачкою. Свідку відомо, що з травня 2020р. сторони не проживали разом, не вели спільного господарства, та в досудовому порядку здійснили поділ спільного майна подружжя. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 2006р., який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2021р. по цивільній справі № 761/31045/21. Судом встановлено, що 23 вересня 2020р. між сторонами було укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В., зареєстровано в реєстрі за № 2227, відповідно до п. 4 цього договору, сторонами було визначено, що до спільної сумісної власності подружжя належить: квартира [ADDRESS] , гаражний бокс № [NUMBER] в ГБК «Барвінок», за адресою: [ADDRESS] , право власності на які, внаслідок поділу майна подружжя було визнано за відповідачем; майнові права на квартиру [ADDRESS] , право власності на які було визнано за позивачкою. Звертаючись до суду з вказаним позовом (вимога № 1), позивачка зазначала, що під час перебування в шлюбі, нею був укладений договір споживчого кредиту, отримана картка «Універсальна Gold» в АТ КБ «Приватбанк» (картковий рахунок [NUMBER]) та за період часу з 01 січня 2020р. по 30 грудня 2020р., було отримано в кредит грошові кошти в розмірі 55857,36 грн., які нею були використані, в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму ст. 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такі висновки були висловлені Верховним Судом України в постановах у справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р., №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст. 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017р. у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018р. у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020р. у справі № 367/7110/14 (провадження № 61-12957св19) зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя. Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог ст. 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020р. у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19). Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021р. по цивільній справі № 758/6617/21, яке набрало законної сили, позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. На підставs зазначеного рішення суду, з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 10 жовтня 2012р. № б/н у розмірі 50702,37 грн. В судовому засіданні, представник позивачки не могла пояснити суду, що за умови укладення між сторонами договору про поділ майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, чому між сторонами не було вирішено питання щодо здійснення виконання зобов`язання з повернення кредиту, якщо сторона позивача вважала, що зазначений кредитний договір було укладено в інтересах сім`ї. Як і не могла пояснити представник сторони позивача в судовому засіданні, чому позивачка просить стягнути з відповідача половину суми заборгованості за кредитом (вимога № 2), при цьому ця сума заборгованості не співпадає (є більшою), з сумою заборгованості за кредитним договором, яка була визначена судом в заочному рішенні Подільського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021р. по цивільній справі № 758/6617/21. Верховний Суд щодо вирішення питання про поділ майна подружжя в постанові від 20 грудня 2018р. у справі № 286/2349/16 зазначив, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Верховний Суд наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, що кредитні кошти, які були отримані позивачкою, були використані нею, саме в інтересах сім`ї, при цьому, судом враховано, що покази свідка [PERSON] , стороною позивача спростовані не були, а в період часу з 24 червня 2020р. по 31 серпня 2020р. позивачкою були отримані готівкові кошти з карткового рахунку в розмірі 28800,0 грн., та перераховані в цей період часу грошові кошти на рахунки третіх осіб в розмірі 5359,02 грн. Представник позивачки, не могла пояснити суду, на які цілі були використані ці кошти стороною позивача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку ,що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимоги № 1, то н підлягає задоволенню і вимога № 2, яка є похідною. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed