Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

12.01.2024 року позивач в особі свого представника за посадою засобами поштового зв`язку (дійсний строк звернення відповідно до ч.6 ст.124 ЦПК України є 28.12.2023 року) звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту №0634115218 від 15.12.2019 року, яка була акцептована відповідачем 05.01.2020 року у розмірі 83930,00 грн., з яких: 7000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 76930,00 грн. - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги (із 131810,00 грн. нарахованих), а також 2684,00 грн. - витрат по сплаті судового збору та 17000,00 грн. - витрат на правову допомогу, які складаються з 3000,00 грн. - витрат на надання усної консультації з вивченням документів, 4000,00 грн. - підготовка пропозицій та 10000,00 грн. - витрат на складання позовної заяви для подання до суду. Вимоги до позивача надійшли на підставі договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року від товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал», до якого вимоги до відповідача, у свою чергу, надійшли на підставі договору факторингу №14-07/21 від 14.07.2021 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал». Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором виконував не належним чином, що призвело до не виконання умов договору, і що стало підставою для виникнення заборгованості, яку наразі позивач бажає стягнути з відповідача. Ухвалою судді від 12.02.2024 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.57). Позивач про вказану ухвалу був проінформований засобами Електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.59), відповідач вказану ухвалу отримав 12.02.2024 року (а.с.65). В межах визначеного судом строку 29.02.2024 року (поданий засобами поштового зв`язку 26.02.2024 року) від відповідача в особі його представника адвоката Мазурик Зоряни Ярославівни надійшов відзив, в якому відповідач повністю заперечив вимоги до себе з боку позивача та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки не був здійснений досудовий порядок повідомлення відповідача про наявність боргу та необхідність його погашення, розрахунок процентів є одностороннім арифметичним розрахунком позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум із відповідача, розмір нарахованої заборгованості за відсотками значно перевищує розмір отриманого відповідачем тіла кредиту, позивач не надав докази оплати коштів другому кредитору ТОВ «Вердикт капітал» на підставі договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року, сторона відповідача заперечила витрати на правову допомогу, заявлені до стягнення, оскільки вони є значно завищеними (а.с.67-73). Інші заяви, клопотання у справі від сторін та їх представників не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 15.12.2019 року в електронній формі згідно норм Закону Україну «Про електронну комерцію» був укладений договір надання позики №0634115218 між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс», відповідно до якого відповідачу був наданий грошовий кредит для власних потреб з максимальним лімітом у розмірі 20000,00 грн. окремими траншами, з поверненням на протязі 30 днів з дня отримання зі сплатою 1,75% за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості, що становить 638,75% відповідно до «Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM» (далі - Правила), які були затверджені наказом №11/1 директором первинного кредитора від 11.05.2019 року (а.с.4-7, 9-18). Грошові кошти у розмірі 7000,00 грн. були надані відповідачеві первинним кредитором на підставі акцепт оферти від 05.01.2020 року на отримання 8 траншу кредиту згідно заявки-анкети №000000000008599 від 05.01.2020 року в рамках договору надання позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту №0634115218 від 15.12.2019 року (далі - Договір) (а.с.7, зворотній бік - 8). Переведення коштів відповідачеві було здійснено у повному обсязі 05.01.2020 року, що підтверджується довідкою контрагентом первинного кредитора ТОВ «Універсальні платіжні рішення», номер транзакції 46034785 (а.с.19, зворотній бік). Відповідач первинно норми укладеного договору на підставі заяви від 05.01.2020 року не виконав, що призвело до порушення взятих на себе зобов`язань. Крім цього, на підставі п.1.9 договору надання позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту №0634115218 від 15.12.2019 року сторонами біло визначено строк дії договору 36 місяців, тобто до 15.12.2022 року, однак вказаний Договір без повідомлення іншої сторони про зворотне вважається продовженим на наступний 36 місячний строк, що має місце в даному випадку, оскільки жодна із сторін про припинення договору (включаючи наступних кредиторів) один одного не повідомляла до 15.12.2022 року не повідомляла. Таким чином, позивач, як і попередні кредитори мав право нараховувати проценти відповідачеві без жодних обмежень в межах визначеного договору розміру 1,75% за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості (п.1.6 укладеного договору 14.07.2021 року між першим кредитором та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено договір факторингу №14-07/2021 (а.с.25-27), відповідно до якого вимоги щодо відповідача перейшли другому кредитору на суму 75232,50 грн., з яких 7000,00 грн. - сума виданого кредиту та 68232,50 грн. - заборгованість за процентами, були передані другому кредитору на підставі реєстру боржників від 14.07.2021 року (а.с.30) з наданням деталізованого розрахунку по дням за період з 05.01.2020 року до 14.07.2021 року, зокрема порядку та розміру нарахованих процентів (а.с.20, зворотній бік - 22). 10.01.2023 року між другим кредитором та позивачем по справі був укладений договір відступлення прав вимоги №10-01/2023, відповідно до якого позивач набув права вимоги до відповідача (а.с.31-33) разом із реєстром боржників до даного договору, де був зазначений відповідач (а.с.34-35) та витягом з нього, відповідно до якого вимоги до відповідача позивач отримав у сумі 138810,00 грн. з яких 7000,00 грн. - боргу за основним зобов`язанням та 131810,00 грн. заборгованість за нарахованими процентами (а.с.36). Слід зазначити, що відповідно до п.п.7.1 договору відступлення права вимоги від 10.01.2023 року №10-01/2023 було зазначено, що відповідні вимоги позивач може оплатити на протязі 1065 календарних днів з дня укладання договору, тобто на час подання позову позивач вказані вимоги не оплатив, що, у той же час, не є його обов`язком, який впливає на розгляд справи по суті. Вирішуючи справу по суті, суд зазначає, що вимоги до відповідача позивач отримав у визначений законодавством спосіб, заявлені вимоги в частині тіла кредиту відповідають фактичним обставинам справи, первинний кредитор та подальші кредитори відповідно до підписаного відповідачем електронним одноразовим ідентифікатором Договору та Правил мали можливість нараховувати відсотки за користування кредитом. Позивач мав право заявити до стягнення не усю суму боргу, яку він вважав такою, що підлягає стягненню. Посилання відповідача у відзиві суд відкидає, оскільки досудового врегулювання спору, як і направлення відповідного повідомлення до відповідача вказана категорія справ не передбачає, вимоги Договору та Правил такого застереження для кредитора також не містять. Не згода з нарахування процентів, зокрема в частині з 05.01.2020 року до 14.07.2021 року відповідачем взагалі не спростована, а саме в частині, що щоденні нарахування відбувалися не на суму 1,75% на залишок заборгованості, яка малася у відповідача, те, що розмір процентів перевищує розмір отриманої відповідачем суми кредиту не може бути підставою для відмови у позові, оскільки саме відповідач, поставивши свій підпис у Договорі підтвердив вказані умови, за якими він бажав отримати кредит у первинного позивача, позивач, як було зазначено вище, не повинен був до 10.01.2026 року в обов`язковому порядку (1065 днів з моменту укладання договору відступлення права вимоги від 10.01.2023 року №10-01/2023) сплачувати другому кредитору вартість отриманих вимог, що відповідає волі укладеного між другим та третім (яким є позивач) договору відступлення права вимоги. В той же час суд, навіть в межах заявленої до стягнення з відповідача позивачем суми 76930,00 грн. як процентів, не вбачає підстав для такого задоволення, як і встановлення розміру процентів, які нараховані відповідачеві на час отримання вимог позивачем 10.01.2023 року у розмірі 131810,00 грн., оскільки на відміну від первинного кредитора суду не була наданий щоденний розрахунок нарахування процентів з 14.07.2021 року до 10.01.2023 року з 68232,50 грн. до 131810,00 грн.. Вказаний обов`язок суд покладає саме на позивача. У матеріалах справи відсутній щоденний розрахунок за період з 14.07.2021 року до 10.01.2023 року, а тому суд вважає підтвердженими належними доказами виключно суму процентів за користування кредитом у розмірі 68232,50 грн. Таким чином, за результатами розгляду справи, підтверджена вимога до відповідача складає 75232,50 грн. із 83930,00 грн. заявлених, з яких: 7000,00 грн. - сума боргу за тілом кредиту та 68232,50 грн. - сума боргу за процентами. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що суд задовольняє позовні вимоги частково у розмірі 75232,50 грн. із 83930,00 грн. заявлених, що становить 89,64%, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 2405,94 грн, що становить 89,64% від сплачених позивачем 2684,00 грн. Окремо суддя зазначає, що як вбачається з правового висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Також суддя зазначає, що із правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відносно даної справи, суд зазначає, що укладений між сторонами договір припинив дію після надходження від позивача позовної заяви до відповідача, тобто 28.12.2023 року (коли позов був направлений засобами поштового зв`язку). В той же час суд не погоджується із заявленими вимогами щодо стягнення судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи заперечення представниці відповідача на таке стягнення, оскільки вважає такі витрати не справедливими та не розумними. Згідно договору №02-01/2023 від 02.01.2023 року про надання правничої допомоги між адвокатським об`єднанням «Лігал ассістанс» та позивачем укладено договір про надання правничої допомоги (далі - Договір про правову допомогу)(а.с.47, зворотній бік - 48). Відповідно до п. 4.1 Договору про правову допомогу вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору. Згідно із заявкою на надання юридичної допомоги №319 від 04.11.2023 року в даній справі, сторони Договору про правову допомогу погодили витрати в даній конкретній справі у розмірі 17000,00 грн., які складаються із 3000,00 грн. - усна консультація з вивиченням документів, 4000,00 грн. - підготовка пропозицій та 10000,00 грн. - склданння позовної заяви до суду (а.с.51). Вказані послуги були оплачені позивачем АО «Лігал ассістантс» до платіжної інструкції №0396760000 від 09.11.2023 року, де сума була зазначена у розмірі 51000,00 грн. без зазначення, що до цієї суми входять і витрати за заявкою на надання юридичної допомоги №319 від 04.11.2023 року, що не спростовує той факт, що вказана сума у дані витрати не входила (а.с.50). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, процесуальний закон передбачає доведення розміру витрат на професійну правову допомогу шляхом подання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, детального опису робіт (наданих послуг), а також надання доказів понесення таких витрат та їх співмірності у випадку заперечень проти їх розміру іншої сторони. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial