Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

01.04.2024 представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 18.04.2024, обґрунтовуючи тим, що 16.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №100340131, відповідно до якого Кредитодавець надав позичальнику кредит, шляхом переказу на картковий рахунок, у розмірі 10000,00 грн на строк 30 днів зі сплатою процентів за користування кредитом: 3750,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 1.6 Договору стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. 10.02.2022 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №10-02/2022-50, у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» відступає ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до Боржників за кредитними договорами, в тому числі за договором про споживчий кредит №100340131 від 16.10.2021, що укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . 10.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників за кредитним договором ТОВ «Коллект Центр», на підставі Договору відступлення права вимоги №10-01/2023, в тому числі за договором про споживчий кредит №100340131 від 16.10.2021, що укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . Відповідачем заборгованість за договором не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідача утворилася заборгованість станом на 08.03.2024 у розмірі 31881,25 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 9500,00 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги - 21381,25 грн, заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги) - 0,00 грн, заборгованість за комісією - 1000,00 грн. Тому, позивач просить у судовому порядку стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором про споживчий кредит № 100340131 від 16.10.2021 у розмірі 31881,25 грн, витрати на сплату судового збору у розмірі 3028,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн. 22.04.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 01.05.2024 відповідач - [PERSON] , подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у задоволенні позову потрібно відмовити виходячи з наступних обґрунтувань. Кредитний договір № 100340131 від 16.10.2021 не містить підписів. Доказів укладення договору, який за формою відповідає вимогам цивільного законодавства та підписаний електронним підписом, що дає змогу ідентифікувати особу, не надано. Наявна у матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом. Отже, позивачем не надано доказів укладення договору та узгодження його істотних умов. Також, відсутні докази отримання ним коштів, відкриття йому рахунку, користування коштами та обґрунтований розрахунок заборгованості. Надана позивачем копія платіжного доручення не містить підпису та ініціативи працівника банківської установи. Позивачем не доведено, що картковий рахунок, на який нібито перераховано кошти, використовується саме ним. Не надано доказів виконання договору факторингу права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б уповноважували Банк на здійснення переказу коштів в межах кредитного договору № 100340131 від 16.10.2021, у тому числі сам договір. Позивачем не надано належним чином оформлених виписок про стан рахунків позичальника, дані балансу, меморіальні ордери, квитанції будь-які інші первинні документи. Позивачем, в обґрунтування розміру заборгованості надані реєстратори боржників до Договору факторингу №09/02-2022 від 09.02.2022, витяг з реєстру боржників до Договору факторингу №09/02-2022 від 09.02.2022, а також розрахунок за договором станом на момент відступлення права вимоги згідно договору №09/02-2022 від 09.02.2022 та розрахунок заборгованості фізичної особи перед ТОВ «Вердикт Капітал». У той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, які відповідно повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками (процентами), то вважаю, що вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах тау період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Особливий період наступив 17 березня 2014 року, відповідно до рішення про часткову мобілізацію, оголошеного Указом Президента від 17 березня 2014 року №303/2014 затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VI1, оскільки особливий період, згідно Закону України «Про оборону України», це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.Згідно зі статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в анти терористичній операції. Постановою Верховного Суду від 30.05.2018(справа №521/12726/16-ц) було визнано, що штрафні санкції та проценти за користування кредитом не підлягають стягненню з військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №306/1157/15-ц та від 10.01.2019 в справі №327/353/16-ц.Таким чином, він є військовослужбовцем під час дії особливого періоду, та особою, яка брала та бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, яка перебувала або перебувають безпосередньо в районах тау період здійснення зазначених заходів, можна дійти обґрунтованого висновку про те, що на нього поширюються пільги передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Щодо витрат на професійну правничу допомогу Також варто зазначити, що позивач просить стягнути з мене розмірі 9000,00 грн. витрат на адвоката, мотивуючи це тим, що нібито такі витрати було понесено позивачем. Однак, слід зазначити, що для вирішення питання про понесені витрати на правову допомогу суд перевіряє чи співмірні ці витрати із складністю справи; узгодженою судовою практикою з приводу спірних правовідносинах; виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); необхідним часом, які витрачає адвокат на виконання відповідних робіт (надання послуг) у спірних правовідносинах; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Вважає, що обсяг виконаних робіт адвокатом не співмірний фактичним витратам, необхідним для розгляду даної справи, оскільки всі документи адвоката по цій справі мають шаблонний (типовий) характер, заповнення яких не вимагає ні значних трудовитрат, ні часу, ні інтелектуального навантаження з боку адвоката, враховуючи, що складання позовної заяви не потребувало аналізу великої кількості документів, а у справах даної категорії наявна усталена судова практика, адвокат не вивчав додаткові джерела права, законодавства, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежна сторона усправі обґрунтовує свої заперечення, справа розглядається у спрощеному провадженні, тобто, надання правничої допомоги в даній справі зводилося до складання позовної заяви. Відтак, вказана вартість послуг адвоката - 9000 грн, на думку відповідача, не співмірна із необхідним часом, які міг витратити адвокат на виконання відповідних робіт (надання послуг) у спірних правовідносинах, та є явно завищеною. Отже, правові підстави для стягнення з мене 9000 грн витрат на професійну (правничу) допомогу на користь позивача відсутні, а тому в задоволенні заяви представника про стягнення таких витрат варто відмовити. Тому, просив відмовити у задоволенні позову та справу розглянути без його присутності. 10.06.2024 представник позивача - Ткаченко Марія Миколаївна , подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що 16.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 100340131, в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, п. 12 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України. Підписанням Договору позики відповідач, також підтвердив що він повністю ознайомився з усіма його умовами, в тому числі з Правилами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 10000 грн і у нього виникло зобов`язання повернути їх, у розмірах та у строки, зазначеними в кредитному договорі. Відповідач у наданому на позовну заяву відзиві посилається лише на не укладення Кредитного договору та недоведеність факту перерахування йому кредитних грошових коштів, але будь-яких доказів цьому не надає. При цьому, відповідач має вільний доступ до своїх рахунків у банківських установах і мав безперешкодну можливість надати суду докази про те, що вказані в договорі кредитні грошові кошти на його банківську картку, вказану в договорі чи іншу картку, якою він користується, не надходили. Таким чином відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень. Також слід зазначити, що Відповідачем не надано жодного доказу того, що ним оспорювався зазначений вище кредитний договір раніше. Крім того отримавши позовну заяву відповідач зустрічного позову щодо оспорення зазначеного кредитного договору щодо його не укладення, не подав. Щодо нарахування відсотків, то згідно п. 1.3. Договору кредит надається строком на 30 днів з 16.10.2021. Відповідно до п. 1.4. Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 15.11.2021. Відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 3750.00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Таким чином, нарахування відсотків нараховується на період фактичного користування коштами. Позичальник погодився на відповідні умови нарахування відсотків, а тому, позиція останнього щодо незгоди із відсотками спростовується, а сплата відсотків повинна бути здійснена за фактичний строк користування кредитом. Даний договір підписаний відповідачем, а отже умови договору були їй відомі і зрозумілі. Щодо витрат на правову допомогу. Між ТОВ «Коллект Центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» 02.01.2023 був укладений Договір №02-01/2023 про надання правової допомоги (далі - Договір). Відповідно до укладеного Договору АО прийняло на себе зобов`язання щодо надання юридичної допомоги на підставі окремих звернень, оформлених у формі заявок на надання юридичної допомоги, а ТОВ «Коллект Центр» - оплачувати надані правові послуги, вартість яких узгоджується у окремих заявках на надання юридичної допомоги. Відповідно до Заявки на надання юридичної допомоги №1814 від 07.02.2024, були узгоджені перелік та вартість послуг щодо надання юридичної (правової) допомоги по супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] .. Відповідно до зазначеної Заявки вартість послуг була погоджена в розмірі 9 000,00 грн. З цього приводу був наданий Витяг з Акту №1 від 13.02.2024. Таким чином, позивачем були надані достатні та допустимі докази щодо витрат на правову допомогу, які були понесені Позивачем зв`язку з пред`явленням позову до Відповідача про стягнення заборгованості за Кредитним договором. Зазначає, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. На противагу наданим позивачем доказам, які підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує обставину наявності боргу, відповідачем не долучено жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на підтвердження тих обставин, на які він покликається, як на підставу своїх заперечень, зокрема, відповідач не надав суду жодного доказу, яким би підтверджувався факт відсутності у нього заборгованості, факт повернення тіла кредиту, сплати відсотків за користування кредитом та сплати пені за порушення строків повернення кредиту. На підставі викладеного вище, просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі. 17.06.2024 судом постановлено ухвалу, якою у задоволенні клопотання відповідача, про зупинення провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит, відмовлено. 17.06.2024 судом постановлено ухвалу, якою витребувано у АТ КБ «Приватбанк» (вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, електронна пошта: cancelyaria@privatbank.ua) інформацію чи видавалась [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) кредитна картка № [NUMBER] , докази зарахування 16.10.2021 на картку № [NUMBER] кредитних коштів у сумі 10 000,00 грн., а саме виписку по рахунку [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за номером картки № [NUMBER] за період із 16.10.2021 р. по 06.06.2024 та ідентифікаційні дані власника картки та повний номер картки № [NUMBER] (прізвище, ім`я, по-батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти, тощо), та інші відомості про власника вказаної картки. 05.07.2024 АТ КБ «Приватбанк» надав до суду запитувану інформацію, в якій зазначив, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) в банку не відкривалась картка № [NUMBER] . 09.07.2024 судом постановлено ухвалу, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EasyCon»за участю представника позивача,адвоката Морозової Вікторії Валеріївни. 15.07.2024 судом постановлено ухвалу, якою витребувано у Акціонерного товариства «Глобус» (04073, м. Київ, пров. Куренівський, 19/5, електронна пошта: info@globusbank.com.ua) інформацію, чи видавалась [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) кредитна картка № [NUMBER] , докази зарахування на картку № [NUMBER] кредитних коштів у сумі 10 000,00 грн., а саме виписку по рахунку [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за номером картки № [NUMBER] за період із 16.10.2021 по 06.06.2024 та ідентифікаційні дані власника картки та повний номер картки № [NUMBER] , в тому числі, але не виключно прізвище, ім`я, по-батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти, тощо), та інші відомості про власника вказаної картки. 06.08.2024 на адресу суду відАТ «Глобус» надійшла відповідь на ухвалу суду про витребування доказів. 23.09.2024судом постановлено ухвалу, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EasyCon» за участю представника позивача адвоката Воронкова Олексія Михайловича. Представник позивача, адвокат Воронков Олексій Михайлович, 25.09.2024 подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи, призначений на 25.09.2024 о 10:00 год проводити у відсутності представника позивача, позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 01.05.2024 подав до суду заяву, в якій просив розглянути вищевказану справу без його участі. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що 16.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №100340131 (а.с. 6-10), відповідно до умов якого Кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. Договору, а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит. Відповідно до п. 1.2 Договору сума кредиту становить 10000,00 грн у валюті гривня. Відповідно до п. 1.3 Договору кредит надається строком на 30 днів з 16.10.2021. Відповідно до п. 1.4 Договору термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 15.11.2021. Відповідно до п. 1.5 Договору загальні витрати Позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат Позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 4750,00 грн. в грошовому виразі та 11,215.00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 Договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для Позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат Позичальника за кредитом складає 14750,00 гривень. Загальні витрати Позичальника за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для Позичальника, а також строк кредиту розраховані виходячи з припущення, що Позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться не змінним та що Кредитодавець і Позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому Договорі, зокрема Позичальник здійснить повне погашення заборгованості в термін, вказаний в п.1.4 Договору. Позичальник розуміє та погоджується, що наведені в цьому пункті показники не підлягають оновленню у випадку продовження Позичальником строку кредитування, часткового дострокового погашення заборгованості чи прострочення виконання ним зобов`язань. Відповідно до п. 1.5.1 Договору комісія за надання кредиту 1000,00 грн, яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово. Відповідно до п. 1.5.2 Договору проценти за користування кредитом: 3750,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку за кожен день строку користування кредитом. Відповідно до п. 1.6 Договору стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 2.1 Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Згідно додатку №1 до Договору, а саме Графіку платежів за договором про споживчий кредит №100340131від 16.10.2021, загальна вартість кредиту складає 14750,00 гривень, з яких: 10000,00 грн - сума кредиту, 3750,00 грн - проценти за користування кредитом, комісія за надання кредиту - 1000,00 грн (а.с. 10 на звороті). Крім цього, в додатку № 1 до договору про споживчий кредит №9563428 від 31.08.2022 зазначено, що всі вказані в цьому графіку розрахунки здійснені виходячи з припущення, що Позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться незмінним та що Кредитодавець і Позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому Договорі, та графіку, зокрема Позичальник здійснить повне погашення заборгованості в дату платежу. Вищезазначена інформація міститься також і у підписаному між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] паспорті споживчого кредиту,що є додатком №2 до договору про надання споживчого кредиту №100340131від 16.10.2021(а.с. 11). Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідач - [PERSON] заперечуючи проти позову, зазначає, що кредитний договір № 100340131 від 16.10.2021 не містить підписів. Доказів укладення договору, який за формою відповідає вимогам цивільного законодавства та підписаний електронним підписом, що дає змогу ідентифікувати особу, не надано. Наявна у матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом. Отже, позивачем не надано доказів укладення договору та узгодження його істотних умов. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження відповідача, виходячи з наступного. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону). Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. П. 6 ч. 1 ст. 3 цього Закону визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону). На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». У ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» вказано, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. За змістом ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19 та від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21). Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісними кредитором не було б укладено. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18. Відповідно до п.п. 6.1, 6.2 Договору цей Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства. Розміщені в Особистому кабінеті Позичальника проект цього Кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією Товариства про укладення Кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього Кредитного договору (акцепт) надається Позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (смс) на мобільний телефонний номер Позичальника, а Позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання Кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Після укладення цей Кредитний договір розміщується в Особистому кабінеті Позичальника. Відповідно до п. 6.4 Договору укладення товариством кредитного договору з позичальником в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки. Відповідно до п. 6.5 Договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Як вбачається із матеріалів справи (а.с. 12) та встановлено судом, 16.10.2021 [PERSON] на сайті miloan.ua створив та заповнив анкету-заяву на кредит №100340131, в якій зазначив свої особисті дані: прізвище, ім`я, по батькові, ідентифікаційний номер, рік народження, номер мобільного телефону та електронної адреси, паспортні дані, домашню адресу, освіту. Слід зазначити, що зазначені дані могли бути повідомлені лише особисто позичальником при укладенні кредитного договору та збігаються з даними які містяться у п. 10 Договору (прізвище, ім`я та по батькові позичальника - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , адреса місця проживання: [ADDRESS] , реквізити паспорта [NUMBER] , номер телефону - [NUMBER] та електронну пошту - [INFO] ) та копією паспорта, коду відповідача (а.с. 73-77). Відповідач - [PERSON] через особистий кабінет на веб-сайті ТОВ «Мілоан» подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого ТОВ «Мілоан» направило [PERSON] за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним у заяві номер телефону [NUMBER] одноразовий ідентифікатор W71086, який відповідач використав для підтвердження підписання договору та шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора, прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції товариства), тобто відповідний договір вважається укладеним у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Також, з довідки ТОВ «Мілоан» (а.с. 13), вбачається, що клієнта - [PERSON] , з яким укладено договір №100340131 від 16.10.2021, ідентифіковано товариством (одноразовий ідентифікатор W71086 та номер телефону [NUMBER] ) та здійснено акцепт договору, водночас, відповідач не спростував факт належності йому номера мобільного телефону, зазначеного у довідці, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор для підпису кредитного договору. Встановлено, що договір про споживчий кредит №100340131 від 16.10.2021 підписаний відповідачем електронним підписом, за допомогою одноразового ідентифікатора (W71086), а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Також, підписання договору про споживчий кредит №100340131 від 16.10.2021(електронним підписом) свідчить про те, що [PERSON] всі умови цілком зрозумів та своїм підписом підтвердив та закріпив те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Тому, аналізуючи в сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що факт підписання договору про споживчий кредит №100340131 від 16.10.2021в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора [PERSON] є доведеним, натомість відповідачем будь-яких доказів на спростування останнього до суду подано не було. Таким чином, договір про споживчий кредит№100340131 від 16.10.2021, підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 16.10.2021 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами у розмірі 10000,00 грн, шляхом підписання кредитного договору, яким передбачені всі істотні умови надання кредиту, сплати відсотків та повернення таких коштів позичальником та, підписавши кредитний договір, відповідач добровільно погодився на визначені в них умови кредитування та взяв на себе відповідні зобов`язання. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Також, відповідно до положень п. 6.3 Договору, відповідач приймаючи пропозицію товариства про укладення цього кредитного договору, погоджується з усіма додатками та невід?ємними частинами, у т. ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів, договору в цілому та підтверджує, зокрема, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє і зобов?язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та правил. Відповідно до п. 5.1 Договору позичальник підтверджує, що до укладення цього договору ознайомився з наявними схемами кредитування, отримав у письмовій формі паспорт споживчого кредиту, який є невід?ємною частиною цього договору, з інформацією передбаченою ч. 2, 3 , ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», отримав проект цього Договору разом з додатками, ознайомився з усіма його умовами та Правилами, які розміщені на сайті товариства та є невід?ємною частиною цього договору. Ч. 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідач - [PERSON] заперечуючи проти позову, зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази отримання ним коштів, відкриття йому рахунку, користування коштами та обґрунтований розрахунок заборгованості. Надана позивачем копія платіжного доручення не містить підпису та ініціативи працівника банківської установи. Позивачем не доведено, що картковий рахунок, на який нібито перераховано кошти, використовується саме ним. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б уповноважували Банк на здійснення переказу коштів в межах кредитного договору №100340131 від 16.10.2021, у тому числі сам договір. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження відповідача, оскільки відповідно до п. 2.1 Договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на картковий рахунок. Так, перерахування на картковий рахунок відповідача [PERSON] ( [NUMBER] ), грошових коштів за кредитним договором №100340131 від 16.10.2021 підтверджується копією платіжного доручення №33868289від 16.10.2021 (а.с. 14 на звороті), в якому платником вказано ТОВ «Мілоан», отримувачем - [PERSON] , призначення платежу - кошти згідно договору №100340131, а також випискою по картковому рахунку за період з 16.10.2021 по 06.06.2023 та інформацією, яка надана АТ «Глобус» на виконання вимог ухвали про витребування доказів від 15.07.2024 (а.с. 144-165). Натомість відповідач, який заперечує отримання цих коштів, на підтвердження своїх доводів належних та достатніх доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить, не надав, хоча, він не позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до такої інформації, відповідно до законодавства. 10.02.2022 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №10-02/2022-50 (а.с. 17-19), відповідно до якого первісний кредитор зобов?язується відступити за плату право грошової вимоги, а фактор зобов?язується здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом та боржниками. відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) належні первісному кредитору права грошової вимоги до боржників, за кредитними договорами вказаними у реєстрі, укладеними між кредитором та боржниками. Відповідно до п. 6.1.1 Договору за цим договором клієнт відступає, а фактор приймає право вимоги. Відповідно до п. 6.1.2, 6.1.3 Договору, реєстр боржників у електронному вигляді передається фактору за актом приймання-передавання реєстру боржників в електронному вигляді не пізніше наступного робочого дня після здійснення повного фінансування на користь клієнта. Реєстр боржників передається фактору за Актом приймання-передавання реєстру боржників для підписання не пізніше наступного робочого дня після здійснення повного фінансування на користь клієнта відповідно до Розділу 7. Згідно з п. 6.1.4 Договору, право вимоги переходить до фактора після здійснення повної оплати фінансування з моменту підписання Акту приймання-передавання Реєстру боржників, який є підтвердження передачі фактору права вимоги до боржників, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого права вимоги. З копії платіжної інструкції №0330100000 від 11.02.2022 (а.с. 19 на звороті), вбачається, що ТОВ «Вердикт Капітал» сплатило ціну згідно договору факторингу №10-02/2022-50 від 10.02.2022. З Реєстру боржників від 10.02.2022 до договору факторингу №10-02/2022-50 від 10.02.2022(а.с. 20-21, 22), вбачається, що до переліку входить кредитний договір №100340131 від 16.10.2021,позичальником за яким є [PERSON] . 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення права вимоги №10-01/2023 (а.с. 23-25) відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр», а ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту. Відповідно до п. 2.1 Договору за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу Новому кредитору належні попередньому кредитору, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Первісного кредитора до боржників, надалі за текстом - Боржники, зазначених у Додатках №1 та № 3 до цього Договору (надалі також - Реєстр Боржників), включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників, за Договорами позики (Кредитними договорами), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Попередньому кредитору за Права вимоги грошові кошти у розмірі та у порядку, визначених цим Договором. Відповідно до п. 5.2 Договору права вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором та набутими (прийнятими) Новим кредитором в день належного підписання Сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (Додаток № 4). 10.01.2023 міжТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 (а.с. 25 на звороті). З реєстру боржників від 10.01.2023 до договору№10-01/2023про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 (а.с. 26-28), вбачається, що до переліку входить кредитний договір №100340131 від 16.10.2021, позичальником за яким є [PERSON] . У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 516 ЦПК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання за кредитним договором, а лише надає боржникові право вимагати від нового кредитора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. Таким чином, у разі сплати відповідачем коштів на рахунок первісного кредитора, вони були б перераховані на рахунки ТОВ «Коллект Центр» та зараховані для погашення кредитної заборгованості. Ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач - [PERSON] , заперечуючи позовні вимоги, зазначає, що позивачем не надано належним чином оформлених виписок про стан рахунків позичальника, дані балансу, меморіальні ордери, квитанції будь-які інші первинні документи. Позивачем, в обґрунтування розміру заборгованості надані розрахунки заборгованості, які не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком. Також, зазначає, що відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах тау період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Особливий період наступив 17 березня 2014 року, відповідно до рішення про часткову мобілізацію, оголошеного Указом Президента від 17 березня 2014 року №303/2014 затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VI1, а тому, він є військовослужбовцем під час дії особливого періоду, та особою, яка брала та бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, яка перебувала або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, на нього поширюються пільги передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Однак, суд критично оцінює зазначені твердження відповідача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач - [PERSON] , з 31.03.2022 призваний на військову службу у Збройні Сили України на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 про мобілізацію та перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] , що підтверджується довідкою Військової частини [NUMBER] , копією військового квитка (а.с .70-71, 72). Відповідно до ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Указом в.о. Президента України від 17.03.2014 № 303/2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014 № 1126-VII «Про часткову мобілізацію в Україні» в Україні оголошена мобілізація, у зв`язку з чим з 18.03.2014 настав особливий період. Також, Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний стан, який діє і на даний час. Однак, враховуючи, що [PERSON] у період дії особливого періоду з 17.03.2014 був військовозобов`язаним та лише з моменту призову під час мобілізації, а саме з 31.03.2022 став військовослужбовцем, не має права на звільнення від сплати процентів за користування кредитом, отриманим за кредитним договором №100340131 від16.10.2021, оскільки заборгованість по процентам виникла до набуття ним статусу військовослужбовця під час особливого періоду. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15ц). Так, на підставу вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача позивачем було надано розрахунок заборгованості, а саме відомість про щоденні нарахування та погашення ТОВ «Мілоан» за кредитним договором №100340131 від 16.10.2021 та розрахунок заборгованості від 10.01.2023(а.с. 13 на звороті - 14, 15), згідно якої заборгованість відповідача становить 31881,25 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 9500,00 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 10.02.2022 - 14731,25 грн, заборгованість за процентами нарахована за період з 10.02.2022 по 23.02.2022 - 6650,00 грн, заборгованість за комісією - 1000,00 грн. Суд вважає, що надана позивачем відомість про щоденні нарахування та погашення є належним та допустимим доказом, враховуючи, що позивачем надані докази отримання кредитних коштів, а відповідач заперечуючи заявлений позивачем розмір заборгованості, свого розрахунку, який би спростовував доводи позивача щодо суми боргу за кредитним договором №100340131 від 16.10.2021, до суду не надав та не спростував факт отримання кредиту. Крім того, умовами кредитного договору передбачено, що кредит надається строком на 30 днів з 16.10.2021, терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом є 15.11.2021. Загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 4750,00 грн, орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 14750,00 гривень. Комісія за надання кредиту складає 1000,00 грн, яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 3750,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку за кожен день строку користування кредитом. Згідно додатку №1 до Договору, а саме Графіку платежів за договором про споживчий кредит №100340131 від 16.10.2021, загальна вартість кредиту складає 14750,00 гривень, з яких: 10000,00 грн - сума кредиту, 3750,00 грн - проценти за користування кредитом, комісія за надання кредиту - 1000,00 грн. Як зазначено вище у рішенні, 16.10.2021 [PERSON] підписав договір про споживчий кредит №100340131, яким передбачено сплату відсотків 3750,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку за кожен день строку користування кредитом,і передбачено графік повернення кредиту та процентів, з якими відповідач погодився, підписавши його, але відповідач, всупереч викладеним у кредитному договорі умовам, в установлені терміни не повернув належні до сплати грошові суми, тим самим порушив встановлений графік обов`язкових платежів та взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту та сплати процентів за користування кредитом. В ході розгляду справи встановлено, що сума заборгованості по відсотках у розмірі 21381,25 грн нарахована поза межами строку кредитування, який визначений умовами договору (30 днів), а саме з 16.10.2021 по 23.02.2022, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком, Так, пунктом 2.3 Договору передбачено пролонгацію кредитного договору, на умовах визначених у п. 2.3.1.1, п. 2.3.1.2 Договору, водночас, позивачем, на підтвердження продовження строку користування кредитом у відповідності до вказаних умов, належних та достатніх доказів до суду не надано, при цьому позивач стверджує про умови нарахування відсотків за період фактичного користування коштами, на які позичальник погодився. Частиною 1-3 ст.1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованої або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно з ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 (справа №444/9519/12) та від 31.10.2018 (№202/4494/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Тобто, твердження про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. Verba chartarum fortius accipiunt ur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року № 723/304/16-ц стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. Отже, за договорами кредиту та позики проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом строку, на який були надані кредитні кошти і, враховуючи визначену процентну ставку за кредитами, нарахування процентів має проводитися на рівні процентної ставки. З наданої позивачем відомості про щоденні нарахування та погашення за договором №100340131 від 16.10.2021, вбачається, що заборгованість відповідача станом на 15.11.2021 становить 14750,00 грн, водночас 19.11.2021 [PERSON] здійснив погашення процентів по кредиту на суму 1350,00 грн, здійснив погашення комісії на суму 500,00 грн, здійснив погашення тіла кредиту на суму 500,00 грн, всього на суму 2350,00 грн, а тому заборгованість відповідача за договором №100340131 від 16.10.2021станом на 19.11.2021 становить 12400,00 грн (14750,00 грн - 2350,00 грн). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, враховуючи, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору, факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 10000,00 грн та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, а тому, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість згідно договору №100340131 від 16.10.2021в розмірі 12400,00 грн. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Позивач на підтвердження витрат на правову допомогу надав: копію договору 02-01/2023 про надання правової допомоги від 02.01.2023, заявку на надання юридичної допомоги №1814 від 07.02.2024, витяг з акту №1 про надання юридичної допомоги від 13.02.2024 та платіжну інструкцію №413000007 від 09.02.2024, відповідно до яких розмір витрат на правничу допомогу складає 9000,00 грн (а.с. 39 на звороті -41, 42, 43, 44). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Так, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшла заява про необґрунтованість витрат на правову допомогу,які підлягають розподілу між сторонами, однак, жодних доказів на підтвердження неспівмірності вказаних витрат на професійну правничу допомогу до суду не надано, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідач зазначає, що обсяг виконаних робіт адвокатом не співмірний фактичним витратам, необхідним для розгляду даної справи, оскільки всі документи адвоката по цій справі мають шаблонний (типовий) характер, заповнення яких не вимагає ні значних трудовитрат, ні часу, ні інтелектуального навантаження, враховуючи, що складання позовної заяви не потребувало аналізу великої кількості документів, а у справах даної категорії наявна усталена судова практика. Відтак, вказана вартість послуг адвоката - 9000 грн, на думку відповідача, не співмірна із необхідним часом, які міг витратити адвокат на виконання відповідних робіт (надання послуг) у спірних правовідносинах, та є явно завищеною. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Водночас, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020у справі № 922/2685/19, де визначено, що за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial