Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

01 липня 2024 року [PERSON] через систему «Електронний суд» звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особистою приватною власністю, який зареєстровано судом 11 липня 2024 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2024 року позовну заяву було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 21 липня 2024 року через систему «Електронний суд» було направлено докази надсилання копії позову з додатками відповідачеві, яку зареєстровано судом 22 липня 2024 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2024 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Позивач в позовній заяві посилалася на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюб з 18 липня 2009 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2024 року було розірвано. За час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, 23 березня 2020 року, було придбано квартиру [ADDRESS] . На момент придбання квартири вони з відповідачем не були пов`язані спільним побутом та не проживали разом, тому договір укладала від свого імені та в своїх інтересах. Спірна квартира була придбана нею за рахунок коштів, отриманих від продажу частки квартири, яка належала їй на підставі договору дарування, а також за грошові кошти, які їй надала її мати від продажу своєї квартири. Таким чином, факт придбання квартири в період шлюбу не свідчить, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана за її особисті кошти. Просила суд припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] та визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлений належним чином, у встановлений строк відзив на позовну заяву відповідачем подано не було, тому суд вважає за необхідне розглядати справу за наявними в ній матеріалами. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 2009 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2024 року було розірвано (а.с. 7-8). Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] (а.с. 10), і [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). 05 березня 2020 року [PERSON] продала належну їй на підставі договору дарування від 25 квітня 2008 року частину квартири [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мальченко Т.В. і зареєстрований в реєстрі за № 92 (а.с. 16-19). 23 березня 2020 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. і зареєстрований за реєстровим № 272 (а.с. 12-13), відповідно до умов якого [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] , право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 14). [PERSON] 23 березня 2020 року надав згоду на укладення договору купівлі-продажу його дружиною, [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. і зареєстровану в реєстрі за № 271, про що зазначено в п. 10 договору купівлі-продажу квартири від 23 березня 2020 року (а.с. 12). Згідно із частиною першою статті 61\~СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63\~СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст.\~65\~СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно із ч. 1 ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст.\~71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом 2 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Квартира [ADDRESS] , яка є предметом спору по даній цивільній справі, була придбана позивачем за 543\~620 грн. Квартира [ADDRESS] , власником на підставі договору дарування була позивач, була продана за 1\~294\~322 грн. Вартість частини квартири становила 323\~580 грн. 50 коп. (1\~294\~322 грн. / 4 = 323\~580 грн. 50 коп.), тобто, це особисті кошти [PERSON] , що становить 59,52 % від вартості спірної квартири. Тобто, особисті кошти позивача у розмірі 323\~580 грн. 50 коп., отримані нею від відчуження частини квартири, право власності на яку нею набуто на підставі договору дарування від 25 квітня 2008 року, про що обумовлено у п. 2 договору купівлі-продажу квартири від 05 березня 2020 року, становить 59,52 % від вартості усієї квартири. Щодо посилань позивача, що грошові кошти, отримані її матір`ю від продажу належної їй квартири у розмір 281\~110 грн., були передані позивачеві для придбання спірної квартири для покриття різниці вартості об`єктів нерухомого майна, є її особистою власністю, суд приходить до висновку, що [PERSON] не доведений факт передачі грошових коштів її матір`ю в дар. Зокрема, відсутній договір дарування, посвідчений нотаріально, оскільки сума коштів, про які зазначає позивач, перевищувала п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а відповідно до положень ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Крім цього, матеріали справи доказів родинних відносин (ступінь спорідненості) між позивачем і [PERSON] не містять. При цьому суд не приймає як допустимий і достатній доказ долучені до матеріалів справи письмові пояснення, за змістом яких вбачається про передачу коштів у розмірі 300\~000 грн. [PERSON] , оскільки у зазначених письмових поясненнях (а.с. 30, 31) відсутні прізвище особи, відомості, які цю особою ідентифікують, підпис та дату складення, що є обов`язковими реквізитами при складенні документів. Згідно з ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку, що ідеальна частка у розмірі 3/5 частин квартири [ADDRESS] , набута [PERSON] за час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , є її особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти, отримані за відчуження належної частки квартири у розмірі 323\~580 грн. 50 коп. і які вона витратила на придбання спірної квартири, є особистою приватною власністю [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково та визнати 3/5 частини квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю позивача; припинити у зазначеній частині право спільної сумісної власності подружжя. У задоволенні інших позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 5 436 грн. 60 коп. (а.с. 1), враховуючи, що позовні вимоги було задоволено частково, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 3 261 грн. 72 коп., що становить 1% ціни позову (543\~620 грн. / 3 = 3\~261 грн. 72 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial