Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

У вересні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після смерті матері відкрилась спадщина на майно, яке належало [PERSON] , а саме: житловий будинок\~ [ADDRESS] ,\~на підставі\~договору дарування\~домоволодіння,\~який посвідчено\~приватним нотаріусом\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Гуніною В.І.\~за реєстровим\~№ 4194, та земельну ділянку площею 0,0718 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» від 26.10.2005 року, реєстраційний номер 12182003. Позивач [PERSON] прийняла спадщину, що відкрилась після смерті матері, звернувшись до Другої державної нотаріальної контори. Сестра позивача [PERSON] протягом встановленого законом строку відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача. Постановою державного нотаріуса Другої ДДНК Олехнович Л.Ю. від 09.05.2023 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна після смерті матері, яка залишилась відкритою у зв`язку з тим, що вказана частка прийнята іншим спадкоємцем [PERSON] , який не переоформив її на своє ім`я, а тому його доля залишена відкритою. На теперішній час позивач не має можливості в нотаріальному порядку вирішити питання про спадкування, оскільки її брат відповідач по справі [PERSON] з 21.07.2006 року був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою на день її смерті, але в будинку не проживав, його речі в домоволодінні ніколи не знаходилися, участі у витратах по утриманню будинку не приймав, місце його перебування позивачу не відоме. Відповідач, знаючи про невиліковну хворобу матері [PERSON] з нею не спілкувався, ніякої допомоги їй не надавав, не відвідував її, а реєстрація за вказаною адресою була формальною. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та просить встановити факт не проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини, визнати відповідача таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та зобов`язати державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , посвідченого 29.11.2022 року державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 3-834 по спадковій справі № 83/2022, а також до свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,0718 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 29.11.2022 року державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 3-835 по спадковій справі № 83/2022. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 08.11.2023 року клопотання позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано із Другої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 10/2017, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 01.12.2023 року на адресу суду із Другої дніпровської державної нотаріальної контори надійшли витребувані документи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 22.01.2024 року клопотання позивача про виклик свідків та про витребування було задоволено, витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянином України [PERSON] 02.02.2024 року до суду від Державної прикордонної служби України надійшли витребувані документи. Ухвалою Ленінського районного\~суду м.\~Дніпропетровська від 08.04.2024 року клопотання представника позивача адвоката Третяк Л.А. про виклик та допит свідків було задоволено, викликано у судове засідання викликати для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підготовче провадження по справі було закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Третяк Л.А. у судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним ними у позовній заяві, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. В подальшому надали до суду заяву у якій просили розгляд справи проводити без застосування засобів технічної фіксації, позов просили задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що відповідач [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак за вказаною адресою не проживав, вони його не бачили. Свідок [PERSON] , яка є головою квартального комітету № 20 Адміністрації Новокодацького району ДМР, пояснила суду, що [PERSON] до неї з метою отримання будь яких довідок не звертався. Також зазначили, що відповідач тісних стосунків з матір`ю не підтримував, не цікавився нею. Відповідач [PERSON] у судове засідання жодного разу не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак конверти разом із судовими документами повернулися до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Окрім того, виклик до суду відповідача було здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому він вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від неї не надходило. Представник третьої особи Другої Дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, письмово просив розгляд справи проводити за його відсутності відповідно до вимог діючого законодавства. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі. На підставі ч. 1 ст. 280\~ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 21). [PERSON] та [PERSON] 28.07.1973 року уклали шлюб, відповідно [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 24). 20.04.1983 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 25). [PERSON] та [PERSON] 15.05.1992 року уклали шлюб, відповідно [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 24). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 27). [PERSON] та [PERSON] 24.09.1994 року уклали шлюб, відповідно [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 22). [PERSON] та [PERSON] 05.09.1997 року уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 28). 17.01.2000 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 23). Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 14/5-20073 від 24.12.2021 року, за адресою: м. Дніпро, провулок Лікарняний, 43 зареєстровано 7 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 29). Із акту № 235 від 10.05.2023 року, який було підписано мешканцями сусідніх будинків та затверджено головою квартального комітету № 20 [PERSON] вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але жодного дня там не мешкав (а.с. 30-31). [INFO] мати позивача [PERSON] померла (а.с. 21). За життя [PERSON] , на підставі договору дарування домоволодіння, посвідченого 30.09.2005 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. за реєстровим № 4194, належав житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 18). Зазначений житловий будинок був зареєстрований в КП «ДМБТІ» 26.10.2005 року, реєстраційний номер 12182003 (а.с. 9). Із копії свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Другої ДДНК Олехнович Л.Ю. 29.11.2022 року та зареєстровано в реєстрі за № 3-834 вбачається, що спадкоємцями усього майна [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , є: її донька [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] частки, у тому числі з урахуванням 1/3 частки від якої відмовилась донька померлої [PERSON] ; її син [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] частки. Свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частки вказаного майна видано [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частки вказаного майна ще не видано (а.с. 14). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.11.2022 року, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 2/3 частки житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Із копії\~свідоцтва про\~право на\~спадщину,\~посвідченого державним\~нотаріусом Другої\~ДДНК Олехнович\~Л.Ю.\~29.11.2022\~року та\~зареєстровано в\~реєстрі за\~№ 3-835\~вбачається,\~що спадкоємцями\~усього майна\~ [PERSON] ,\~яка померла\~ [INFO] ,\~а саме\~земельної ділянки\~площею 0,0718\~га,\~наданої для\~будівництва і\~обслуговування житлового\~будинку,\~господарських будівель\~і споруд\~(присадибна\~ділянка),\~реєстраційний номер\~об`єкта нерухомого\~майна 2481160312020,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] , є: її донька [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] частки, у тому числі з урахуванням 1/3 частки від якої відмовилась донька померлої [PERSON] ; її син [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] частки. Свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частки вказаного майна видано [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частки вказаного майна ще не видано (а.с. 16). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.11.2022 року, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 2/3 частки земельної ділянки площею 0,0718 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2481160312020 (а.с. 17). Постановою державного нотаріуса Другої ДДНК Олехнович Л.Ю. від 09.05.2023 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна після смерті матері, яка залишилась відкритою у зв`язку з тим, що вказана частка прийнята іншим спадкоємцем [PERSON] , який не переоформив її на своє ім`я, а тому його доля залишена відкритою (а.с. 35). Як вбачається із матеріалів спадкової справи № 83/2022 після смерті [PERSON] , [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] . Матеріали спадкової справи також містять заяву [PERSON] , яка відмовилася від належної їй частини спадкового майна після смерті [PERSON] , на користь позивача [PERSON] (а.с. 57-96). Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини чи відмову у її прийнятті не зверталися, заповіт відсутній. Надаючи правову оцінку ситуації, що склалася між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст.\~315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із п. 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~30.05.2008\~року №\~7\~« Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та(або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Відповідно до положень ст.ст.\~1216-1218\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Згідно із ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268\~ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~30.05.2008\~року №\~7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст.\~1268\~ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Статтею 3\~СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У пункті 6\~рішення від\~03\~червня 1999\~року №\~5-рп/99\~Конституційний Суд\~України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. За змістом ч. 3 ст.\~1268\~ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину лише спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Виходячи з точного змісту даної норми матеріального права, яка має своїм безпосереднім предметом регулювання встановлення юридичного факту, який тягне за собою прийняття спадщини слід зазначити, що саме такого факту не відбулося. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 29\~ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29\~ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, державна реєстрація відповідача у спадковому домоволодінні сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання за вказаною адресою на момент смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки документально спростована належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи, а також показами свідків. Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268\~ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Відповідач [PERSON] , не проживаючи разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, та не подавший заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, у встановлений законом строк, не може вважатися таким, що прийняв спадщину. Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.10.2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) та у Постанові Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 204/2707/19 (провадження №61-15380св20 від 28.04.2021 року. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270\~ЦК України не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосовуванню судами як джерело права, вказано, що суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Таким чином, оскільки сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити про своєчасність прийняття спадщини, суд дійшов висновку, що [PERSON] , як спадкоємець, не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , та, відповідно, не набув права на спадкове майно, оскільки постійно не проживав зі спадкодавцем час відкриття спадщини. Окрім того, із відповіді Державної прикордонної служби України, яка була надана на запит суду, вбачається, що відповідач [PERSON] 11.01.2022 року виїхав із України (а.с. 110). Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач не просить стягнути судові витрати із відповідача, суд вважає за можливе судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3\~220,80 грн. покласти на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved