Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

Позивачка звернулася 08.07.2024 до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] про виселення відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Спірна квартира придбана 08.03.2023 у шлюбі з [PERSON] за особисті кошти позивачки. 28.06.2024 рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/8829/24 шлюб між сторонами розірвано. Відповідач у спірній квартирі не зареєстрований. Комунальні послуги він не сплачує, хоча користується ними. Позивачка не надавала дозвіл відповідачу на проживання у квартирі. Своїм тимчасовим проживанням у квартирі відповідач створює позивачці дискомфорт і робить її життя нестерпним. Тому, відповідач підлягає виселенню з квартири без надання йому іншого житла. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2024 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 22.08.2024. До суду 05.08.2024 надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог, згідно якої просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заяви вказано, що відповідач був членом сім`ї власника, тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування квартирою. До суду 14.08.2024 надійшли уточнення до заяви про збільшення позовних вимог, згідно якої просить, окрім іншого, визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки квартира придбана за особисті кошти позивачки, позичені у батьків, в період перебування у шлюбі. До суду 19.08.2024 надійшов відзив [PERSON] , згідно якого просить задовольнити позовні вимоги. Визнати квартиру особистою приватною власністю позивачки, а відповідача визнати таким, що втратив право користування квартирою. В обґрунтування відзиву зазначено, що квартира дійсно придбана за особисті кошти позивачки, позичені у батьків. Відповідач не зареєстрований та фактично не проживає у квартирі. Декілька раз приходив, просив у позивача ключі, ночував і залишав свої речі. В даний час речей відповідача у квартирі немає, ключі він віддав, більше там не ночує і доступу до квартири не має. Ухвалою від 22.08.2024 заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог від 05.08.2024 та заяву про уточнення до заяви про збільшення позовних вимог від 14.08.2024 залишено без руху, у зв`язку з несплатою судового збору. У підготовче засідання 22.08.2024 учасники справи не з`явилися, розгляд справи відкладено до 02.10.2024 з метою надання позивачу часу для усунення недоліків поданих заяв. До суду 27.08.2024 надійшла заява [PERSON] , згідно якої вказує, що погоджується з аргументацією відповідача, тому вимога про його виселення втратила свою актуальність, тому просить залишити без розгляду позовну вимогу про виселення відповідача. До заяви долучила квитанцію на підтвердження сплати судового збору у розмірі 7\~697,43 грн. У судове засідання 02.10.2024 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку. Позивачка [PERSON] звернулася до суду 30.09.2024 з заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] звернувся до суду 30.09.2024 з заявою про розгляд справи за його відсутності, просить задовольнити всі позовні вимоги. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Позивач скористався своїм правом та подав заяву про залишення позову без розгляду позовних вимог щодо виселення, відсутні підстави для відмови у задоволенні заяви. На виконання ухвали про залишення без руху, позивачем був сплачений судовий збір, тому заява про збільшення позовних вимог від 05.08.2024 та заява про уточнення до заяви про збільшення позовних вимог від 14.08.2024 підлягають прийняттю. Тобто, позовними вимогами є: - визнання [PERSON] таким що втратив право користування квартирою [ADDRESS] ; - визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд приймає визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши\~ та проаналізувавши\~ матеріали справи, оцінивши докази, приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що 08 березня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Ігнатенко М.М. та зареєстрований за №3-236. Пунктом 2 договору сторони визначити ціну продажу квартири у розмірі 769\~743 грн. 769\~743 грн були сплачені [PERSON] на користь [PERSON] вісьмома платежами 03.03.2023, 06.03.2023, 07.03.2023, 08.03.2023 відповідно до восьми платіжних доручень та платіжних інструкцій. 08.03.2023 зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав №325138983 від 08.03.2023. Квартира придбана у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] про що свідчить рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі№522/8829/24 від 28 червня 2024 року, відповідно до якого сторони перебували у шлюбі з 14.01.1997 по 30.07.2024 (дата набрання рішенням законної сили). У квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] про що свідчить довідка про зареєстрованих у житловому приміщення осіб №П1-128457-ф/о Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради. Згідно акту від 04.06.2024 складеного головою ОСББ «Черняховського 11» складеного в присутності сусідів-свідків, [PERSON] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , в тому числі як одна родина з [PERSON] . За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до п. 3 ч.1 та ч.6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. З огляду на вищевикладене, та враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає, що вимога про визнання нерухомого майна квартири особистою приватною власністю [PERSON] підлягає задоволенню. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. [PERSON] набув права користування квартирою як член сім`ї власника. Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, слід брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 вказаного кодексу наведено випадки, в яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Зазначений висновок містить постанова Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Суд оцінює вимоги позивача про визнання припиненим права відповідача на користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Для дотримання балансу захисту права власності позивача та прав відповідача, суд враховує, що відповідач вже не є членом сім`ї позивача. Відповідач фактично не проживав в квартирі, особистих речей відповідача в квартирі немає, декілька раз залишався на ночівлю. Визнання позову свідчать про втрату інтересу відповідача до вказаного житла. Отже, інтереси позивача, як власника квартири та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена його сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Втрата права користування квартирою не покладає на відповідача надмірний тягар, не порушить баланс інтересів сторін, оскільки відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тому право власності позивача підлягає захисту. Тому, вимоги [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою підлягають задоволенню.

Outcome: approved