Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів. У своїй позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивачка просила суд стягнути з [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання сина [PERSON] ( [INFO] ), у розмірі 181 547,66 грн. по виконавчому провадженню № [NUMBER]. Позовні вимоги мотивує тим, що між сторонами було укладено шлюбу. 21.10.2015 року шлюб було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/20880/15-ц. У Позивача та Відповідача від даного шлюбу є спільний син, [PERSON] . Відповідно до рішення Шевченківського районного суду від 21.10.2015 у справі № 761/20880/15-ц було призначено аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.05.2015 і до досягнення дитиною відповідного віку. 18.07.2016 Голосіївським ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження № [NUMBER] на підставі виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 22.07.2015 у справі № 761/13640/15-ц. Внаслідок невиконання Відповідачем рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.07.2015 у справі № 761/13640/15-ц за ним утворилась заборгованість по виплаті аліментів на утримання сина з 01.08.2019 по березень 2024 року 175 847,82 гривень. На підставі викладеного, позивачка звернулася із відповідним позовом до суду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва 05 червня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивачка у судове засідання прибула, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, на адресу суду надійшло клопотання відповідно до якого позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов, щодо ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявку до суду не повідомив, правом подачі відзиву не скористався. Третя особа у судове засідання явку своїх представників не забезпечили. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. 21 жовтня 2015 року шлюб, укладений між [PERSON] (надалі за текстом - «Позивач») та [PERSON] (надалі за текстом - «Відповідач») було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/20880/15-ц. У Позивача та Відповідача від даного шлюбу є спільний син, [PERSON] . Даний факт підтверджується копією Свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Відповідно до рішення Шевченківського районного суду від 21.10.2015 у справі № 761/20880/15-ц було призначено аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.05.2015 і до досягнення дитиною відповідного віку. 18.07.2016 Голосіївським ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження N? [NUMBER] на підставі виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 22.07.2015 у справі № 761/13640/15-ц. Внаслідок невиконання Відповідачем рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.07.2015 у справі № 761/13640/15-ц за ним утворилась заборгованість по виплаті аліментів на утримання сина з 01.08.2019 по березень 2024 року 175 847,82 гривень. Даний факт підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 26.04.2024 за вих. № [NUMBER], виданий державним виконавцем Голосіївським відділом Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Владиславом Павленко. Відповідно до відомостей Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів встановлено, що згідно із заявою Позивача (Стягувача) від 19.03.2018 станом на 19.03.2018 заборгованість у Відповідача відсутня. До 01.08.2019 Відповідач виконував аліментні зобов?язання. Тобто, заборгованість утворилась з серпня 2019 року. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження». Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у складі від 14.12.2020 у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. При цьому, розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток (тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%). Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обчисленої за кожним місячним (періодичним) платежем. Якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1%. Перебіг строку прострочення починається з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18). При застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується. Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 711/679/21. З матеріалів справи вбачається, що у відповідача виникла непогашена заборгованість зі сплати аліментів, які стягуються згідно виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва № 761/13640/15-ц від 22.07.2015, яка станом на 01.04.2024 становить 175 847,82 грн. Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів у період з 01.08.2019 по 31.03.2024 у розмірі 181 547,66 грн. Враховуючи, що відповідач допустив прострочення сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , беручи до уваги, що сума неустойки (пені), заявлена позивачем в розмірі 181 547,66 грн за порушення відповідачем аліментних зобов`язань перевищує 100% заборгованості по цим зобов`язанням, яка станом на 01.04.2024 становила 175 847,82 грн, стягнення її в заявленому розмірі є непропорційним та значно перевищує збитки, заподіяні одержувачу аліментів внаслідок неотримання грошових коштів, а тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на розмір заборгованості та положень ч. 1 ст. 196 СК України, а саме: в сумі 175 847,82 грн. На підставі ст. 84, 180, 182, 183, 185, 191, 199 СК України,

Outcome: partial