Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 02.12.2017 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про що 02.12.2017 року складено відповідний актовий запис №419. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Вважає, що їх родина розпалась, подальше спільне життя та збереження сімейних відносин і шлюбу неможливо. Причиною розпаду родини є те, що вони з відповідачем перестали розуміти одне одного, між ними виникла відчуженість, втрачено почуття любові та взаємоповаги, у них різні погляди на сімейне життя. Приймаючи до уваги, що їх сім`я існує формально, вважає, що примирення між ними не відбудеться, продовження подружнього життя неможливе та недоцільне, так як це буде суперечити їхнім особистим інтересам та інтересам їхнього сина. Спір між батьками про місце проживання дитини відсутній, син буде проживати з відповідачем. Спір з приводу майна, набутого за час перебування у шлюбі, яке належить їм з відповідачем на справі спільної сумісної власності, відсутній. На підставі викладеного просив шлюб між ними розірвати. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2024 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в котрій позовні вимоги визнає, просить шлюб між ними розірвати. Зазначила, що після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище « [PERSON] ». Розгляд справи просила провести без її участі. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зроблено відповідний актовий запис №419 від 02 грудня 2017 року та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 19 червня 2018 року Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №388. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені. За цей час сторони не дійшли згоди щодо примирення. Спору про поділ майна подружжя та визначення місця проживання дитини між сторонами немає. Як вбачається з наведених сторонами обставин, сторони не мають наміру відновити сімейні стосунки, у зв`язку із чим суд вважає, що подальше сімейне життя та збереження сім`ї неможливі, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. Відповідач у своїй заяві виявила бажання надалі іменуватися прізвищем « [PERSON] ». Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням задоволення позовних вимог позивача та визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову до суду, а саме в сумі 605,60 гривень, інша частка у розмірі 50 відсотків сплаченого судового збору, підлягає поверненню позивачеві з державного бюджету. Суд не бере до уваги вимогу відповідача щодо не стягнення з неї судового збору, оскільки суд не вбачає законних підстав для звільнення її від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved