Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначив, що 18.01.2023 року між позивачем та відповідачем Подільським районним судом м. Києва, було розірвано шлюб (справа № 756/6598/22). Від шлюбу вони мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , яка залишилася жити зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] . За Рішенням Оболонського районного суду міста Києва, позивач є платником аліментів на користь колишньої дружини на утримання дитини, яка з нею проживає (справа № 756/2932/23). Квартира за адресою: [ADDRESS] , належить позивачеві на праві приватної власності за договором купівлі-продажу, власником якої він став ще до шлюбу. Тому, його колишня дружина не має жодного відношення до цієї квартири. Так як, він являється фізичною особою підприємцем, під час дії воєнного стану в нього відсутня робота за його спеціальністю, за вказане житлове приміщення нарахована велика заборгованість за комунальними послугами, які він сплатити не в змозі. Тому він, як єдиний власник квартири щоб розрахуватися з боргами, вирішив продати останню, що унеможливлює реєстрацію його неповнолітньої доньки. Наразі, його донька, [PERSON] , зареєстрована за однією адресою з ним - своїм батьком, однак, він хоче зареєструвати її місце проживання, за адресою фактичного проживання її матері, відповідача, а саме: [ADDRESS] , як втратившої право проживання дитини, яка, по суті, проживає з матір`ю. Обставини фактичного проживання за адресою матері можуть бути підтверджені свідками. Під час шлюбу, позивач з колишньою дружиною набули на право спільної сумісної власності квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак, зареєструвати місце проживання дитини у вищезазначеній квартирі неможливо, оскільки вона поки що не є придатною для життя. За вказаними обставинами, з`явилась необхідність реєстрації його неповнолітньої доньки за місцем проживання з матір`ю. При цьому, донька позивача як член сім`ї втратила право на проживання за його місцем проживання, бо проживає за місцем проживання матері - його колишньої дружини. 27.07.2023 року позивач звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА з заявою про зняття з місця реєстрації [PERSON] , але, у такій послузі йому було відмовлено, у зв`язку з необхідністю наданням письмової згоди матері на реєстрацію дитини за місцем її проживання. Вважає, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем фактичного проживання матері суперечить інтересам дитини та обмежує реалізацію її права гарантованих Конституцією та законами України, зокрема, права на вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист. Зазначає, що малолітня донька, [PERSON] , постійно проживає разом зі своєю матір`ю, враховуючи це, спір між позивачем та відповідачем про місце проживання дитини відсутній. Посилається, що позовна заява подається з приводу того, що батьки [PERSON] зареєстровані за різними адресами, отримати згоду матері не можливо внаслідок того, що вона постійно відмовляє у наданні такої згоди. Враховуючи вищевикладені обставини, вважає, що в інтересах дитини необхідно визначити місце проживання малолітньої дитини за зареєстрованим місцем проживання матері дитини та надати дозвіл на зняття із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , без письмової згоди матері дитини, відповідача. Разом з тим, зобов`язати позивача зареєструвати місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.08.2023 адміністративну справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. Ухвалою суду від 29 серпня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2024 справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюка В.В. Ухвалою суду від 22 січня 2024 року справу прийнято до провадження, розгляд справи вирішено продовжити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 15.01.2024 року від третьої особи надійшли пояснення в обґрунтування яких зазначено, що якщо дитина не проживає за місцем своєї реєстрації, незалежних від неї обставин, і, визнати, що дитина втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з не проживанням певний час неможливо. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18.01.2023 року, між позивачем та відповідачем було розірвано шлюб, що підтверджується Рішенням Подільського районного суду м. Києва, у справі № 756/6598/22 (а.с. 12-13). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . Квартира за адресою: [ADDRESS] , належить позивачеві на праві приватної власності за договором купівлі-продажу (а.с. 16-17). [PERSON] , зареєстрована за однією адресою з позивачем, що підтверджується інформацією Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно частин першої та третьої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку чи квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З аналізу вказаних норм слідує, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою і поряд з ним мають право користування цією квартирою члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір, поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється і право членів колишнього власника на користування цією квартирою. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснювати (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до норм ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень, висловлених Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 569/4373/16 від 21 серпня 2019 року, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, то факт їх не проживання у жилому приміщенні не є безумовною підставою про визнання їх, такими що втратили право користування житлом. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у Постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Факт непроживання та причин довготривалої відсутності в матеріалах відсутні будь-які докази даних фактів. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відсутні в матеріалах справи належні докази відсутності поважних причин непроживання у квартирі неповнолітньої дитини, враховуючи її вік та неможливість самостійно обрати місце проживання. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання дитини, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у Постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. [PERSON] , [INFO] , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] , [INFO] , набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання у контексті відповідної практики ЄССЛ. З матеріалів справи слідує, що дитина є неповнолітньою, позбавлення її права користування квартирою може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю у неї в м. Києві іншого житла. Враховуючи наведене, а також дійсні обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed