Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] , визнати право спільної сумісної власності на автомобіль «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , токарний станок ІК 62(624679) 1962 року виготовлення, стягнути грошову компенсацію за частку у праві спільної сумісної власності ринкової вартості автомобіля та токарного станка. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що наприкінці літа 2018 року вона почала проживати та вести спільне господарство разом із [PERSON] . Вони мали спільний бюджет, спільне харчування, брали участь у спільних витратах на утримання житла та його ремонт, були разом присутні на сімейних святах. Під час спільного проживання ними було набуте певне майно, яке для неї є важливим та становить велику цінність. Але після припинення стосунків, відповідач не вважає за необхідним ділитися спільно набутим майном та більшість майна забрав собі й досі продовжує користуватися ним. Так, під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони за спільні кошти 19.09.2019 року придбали для спільного користування автомобіль "Volkswagen Caddy", 2005 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] за 8000 доларів США, власником якого, за домовленістю між ними був записаний [PERSON] . Для отримання коштів на придбання автомобіля, позивач продала власний автомобіль "ВАЗ 2109", а також взяла у борг грошові кошти у своєї сестри [PERSON] . Всього вона для придбання вказаного автомобіля надала 4500 доларів США. Після припинення відносин відповідач забрав автомобіль у постійне користування, заперечує будь-які її права на нього. 02.10.2018 року відповідачем було придбано токарний верстат ІК 62 (624679) 1962 року за 20000 грн. Вважає, що даний токарний верстат належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, оскільки на час його придбання вони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет та купували станок за спільні кошти. Оскільки виділення в натурі, як і спільне користування вказаними автомобілем та верстатом неможливе, вона вважає за необхідне залишити автомобіль та верстат у власності відповідача та стягнути з нього грошову компенсацію 1/2 ринкової вартості вказаних автомобіля та верстата. Представником відповідача - адвокатом Шевчуком Р.В. було надано до суду відзив, у якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначив, що відповідач не заперечує переїзду восени 2018 року з м. Василівки Запорізької області в Звягельський район Житомирської області, з метою здійснювати допомогу матері, проживати ближче до батьківського будинку та мати можливість швидко приїхати на її виклик. Позивача [PERSON] знає з дитинства, навчалися в одному класі, дружили, спілкувалися при зустрічах та по телефону. Після переїзду на Житомирщину, позивач запропонувала [PERSON] деякий час проживати в її будинку, оскільки у домогосподарстві наявні зручності, встановлено інтернет, наявна житлова площа дозволяє проживати відповідачу з дочкою школяркою [PERSON] . В результаті усної домовленості з 18.10.2018 року відповідач разом з дочкою почали проживати в домоволодінні позивача по [ADDRESS] в статусі наймачів (орендарів) житлової площі та підсобних приміщень, було вирішено, що за проживання та користування об`єктами найму [PERSON] буде надавати допомогу у веденні господарства, проводити поточні ремонти будинку та підсобних приміщень, тощо. Представник відповідача також звертає увагу, що [PERSON] на підтвердження заявлених вимог зазначає, що вона з відповідачем почали спілкуватися та будувати відносини задовго до жовтня 2018 року, наприкінці літа 2018 року здійснили поїздку на море та прийняли рішення про переїзд [PERSON] в її будинок, додає фотознімки зроблені протягом періоду спільного проживання. На думку представника відповідача вказані обставини не можуть слугувати підставами для задоволення позову та спростовуються тим, що [PERSON] і не заперечує факту спілкування з позивачем задовго до жовтня 2018 року, оскільки були однокласниками, дружили. Спільна поїздка влітку 2018 року на море, проживання в будинку позивача також не підтверджує факт їх проживання однією сім`єю, оскільки не доводять ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків. Щодо фотознімків наявних в додатках до позовної заяви представник відповідача зазначив, що відповідач не заперечує того, що він разом із позивачем перебували на відпочинку, були присутні на святкуваннях, він неодноразово надавав транспортні послуги позивачу з доставки до місць святкування тих чи інших урочистих подій, до знайомих в гості, тощо. Вважає, що спільні світлини, факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом зазначеного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю. Крім того представник відповідача зазначив, що [PERSON] 20.01.1993 року зареєстрував шлюб з [PERSON] . Вказаний шлюб на даний час не розірвано, тобто відповідач перебуває в зареєстрованому шлюбі, про що було також відомо позивачу. Представник позивача - адвокат Дучич Т.В. надала до суду відповідь на відзив, у якому просила задовольнити позовні вимоги, а також вказала, що твердження наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву, зокрема щодо мети переїзду та умов, на яких відповідач проживав у домоволодінні позивача, не відповідають дійсності. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, зіславшись на обставини викладені в позовній заяві. Представник позивача - адвокат Дучич Т.В. також підтримала позовну заяву та просила її задовольнити, зіславшись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач не визнав позовні вимоги та просив відмовити в задоволенні позову, пояснив, що у 2018 році він переїхав у с. Брідок ближче до своєї матері та хотів жити в будинку матері, однак [PERSON] сама запропонувала йому проживати у неї і вони домовились, що він буде допомагати їй по господарству. Спільного господарства вони не вели. Їздили на море, заїжджали до його дружини. Також він возив [PERSON] в гості до знайомих, а вона сплачувала йому кошти за пальне. Пішов з будинку [PERSON] тому, що вона почала ображати його дочку. Після того як пішов з будинку [PERSON] хотів забрати свої речі з її будинку, однак вона відмовилась віддавати його речі. Автомобіль купував за свої гроші позивач грошей не надавала. Автомобіль потрібен йому був для того, щоб їздити на роботу, оскільки він працював у сусідньому селі. Представник відповідача - адвокат Шевчук Р.В. у судовому засіданні просив відмовити у задоволені позовних вимог, зіславшись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Також у судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON] суду показав, що він тривалий час знайомий із [PERSON] , який приїхав проживати в с. Брідок, де проживає його мати та повідомляв, що проживав у будинку [PERSON] в якості наймача житла, оскільки умови проживання в її будинку були кращі, ніж у його матері. Разом із [PERSON] їздив купувати автомобіль, на купівлю якого останній позичав у нього гроші. Також йому відомо, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі, а також те, що дружина залишилась проживати там, де раніше проживав і [PERSON] . Також [PERSON] збирався купувати будинок. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] з 2018 року проживав разом з її матір`ю [PERSON] і прожили разом 4 роки. Вони проживали як чоловік та дружина. Про те, що у [PERSON] до її матері були інші жінки їй було відомо, про те, що він був у зареєстрованому шлюбі вона не знала. Відносини її матері з дочкою відповідача були добрі, вона називала її мамою. Щоб купити автомобіль її мама позичила гроші у своєї сестри, а також вона продала власний автомобіль. Вважає, що у її матері та [PERSON] був спільний бюджет, чи купували вони якісь речі спільно вона не знає. Відповідач утеплював веранду в будинку її матері. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з 2020 року вона проживала по сусідству з [PERSON] та [PERSON] , вони ходили в гості один до одного, вона купувала у них молоко. На її думку вони проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина. Розмови про те, що [PERSON] проживає в будинку [PERSON] як квартирант не було. Під час купівлі автомобіля вона не була присутня, однак говорили, що вони його разом купували. Про те, що [PERSON] ображала дочку [PERSON] їй не відомо. Разом із [PERSON] та [PERSON] вона їздила на базар, де вони купували продукти. Чи робив [PERSON] ремонт у будинку [PERSON] вона не бачила. Свідок [PERSON] показала, що вона з 1991 року по 2020 рік проживала в с. Брідок, а також вказала, що її племінник [PERSON] переїхав до [PERSON] у 2018 році і вони проживали, як чоловік та дружина, дочка [PERSON] називала [PERSON] мамою. У позивача був автомобіль і вона вважає, що вони його продали та купили інший автомобіль. Чи вели вони спільне господарство вона не може повідомити. Не може також повідомити чи відповідач щось робив біля будинку [PERSON] , як їй відомо зробив лише піднавіс на дрова, більше нічого їй не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він проживав у с. Брідок з 2019 року по 2020 рік. [PERSON] приїхав у с. Брідок у 2018 році та років 3 проживав із [PERSON] , як він вважає проживав у якості квартиранта. Він приймав участь у розвантажені станків та інших речей, які [PERSON] привіз із попереднього місця проживання. Також свідок вказав, що він купував у [PERSON] причеп до легкового автомобіля за 4000 грн. Свідок [PERSON] показав, що він є старостою Симонівського старостинського округу Ємільчинської селищної ради і на прохання [PERSON] , з метою описати майно останнього, яке знаходилось на території домоволодіння [PERSON] приїхав до її будинку. Коли приїхав, [PERSON] та [PERSON] почали сперечатись і він поїхав від них. Чи говорила [PERSON] про те, що майна [PERSON] в її будинку не має, він не пам`ятає. Йому відомо про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали в будинку останньої. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно довідки Симонівського старостинського округу Ємільчинської селищної ради Звягельського району Житомирської області №144 від 08.08.2023 року [PERSON] з 18.10.2018 року постійно проживав з [PERSON] в її будинку по [ADDRESS] та вів з нею спільне господарство. (а.с. 7). На скріншотах з мобільного телефону та фотокаратках зображені позивач та відповідач, як вдвох так і з іншими особами. (а.с. 8-12). Відповідно до ксерокопії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , видане ТСЦ 1844, 19.09.2019 року [PERSON] зареєстровано власником автомобіля «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . (а.с. 13). З довідки Симонівського старостинського округу Ємільчинської селищної ради Звягельського району Житомирської області №37 від 10.02.2023 року слідує, що [PERSON] з 18.10.2018 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а проживав з цього періоду за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 50). [PERSON] з 20.01.1993 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , яке видане повторно Ємільчинським відділом ДРАЦС у Звягельському районі Житомирської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ). (а.с. 51). Як вбачається із ксерокопії рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 26.09.2023 року, позов [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено частково, а саме витребувано на користь [PERSON] із володіння [PERSON] токарний верстат, два зварювальні апарати, деревообробний стругальний верстат, верстат для точіння інструменту, компресор, пульвілізатор для фарбування, лазерний рівень, електричний дриль. Під час розгляду справи судом зокрема встановлено, що [PERSON] при переїзді на проживання до [PERSON] в с. Брідок із м. Василівки привіз власні речі, в тому числі і токарний верстат ІК62 (627649) 1962 року випуску. (а.с. 56-65). Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Перебування особи у зареєстрованому шлюбі виключає можливість визнання факту її проживання з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Саме такий висновк викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2022 року, справа №199/3941/20. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: встановлення правовідношення. Згідно із ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Як передбачено ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин сторін в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку. Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими ж нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби змушений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, у свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак, не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Саме такі правові висновки викладені, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №554/8023/15-ц та постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15.07.2020 року по справі №524/10054/16. Яку зазначено у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 року по справі №466/3769/16-ц, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Вирішуючи заявлену в межах даної цивільної справи позову вимогу про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з кінця літа 2018 року, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення цієї вимоги. Надані позивачем докази, а саме фотознімки, свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких стосунків, як між чоловіком та жінкою та не дають підстав вважати, між ними існували подружні/шлюбні відносини. Позивач на підтвердження своїх вимог посилалася на покази свідків, проте, такі свідчення свідків не дають переконливих підстав для визнання сторін такими, що проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Крім того суд враховує той факт, що в період проживання у [PERSON] [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Із урахуванням викладеного, не підлягає задоволенню і решта заявлених позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ між сторонами шляхом визнання права власності на 1/2 частину майна, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої, як вказано вище, судом відмовлено. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету, не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін, про що, також зазначено в Постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №442/2219/11. Доводи позовної заяви щодо підтвердження поясненнями свідків наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можна вважати достатніми та переконливими доказами. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації за частку у праві спільної сумісної власності.

Outcome: dismissed