Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

У травні 2024 року позивач через свого представника звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 08.12.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір довічного утримання (догляду), за яким у власність [PERSON] були передані: - житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] . Вказаний будинок належав мені на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою 23 червня 2006 року за реєстровим №4-1518; земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, площею 0,0588 га, кадастровий номер 7310136600:31:002:0242. Вказана земельна ділянка належала мені на підставі Державного акту на право власності серії ЯЕ №365373, виданого управлінням Держкозему у місті Чернівці 28 липня 2009 року. Взамін на отримання у власність вказаного вище майна, відповідачка [PERSON] зобов`язувалася за договором надавати довічне забезпечення у вигляді: забезпечення позивача житлом шляхом збереження за ним права безоплатного по життєвого проживання у вищевказаному будинку, що знаходиться у [ADDRESS] ; забезпечення харчуванням; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду та надання необхідної допомоги, побутових послуг; забезпечення належними лікувальними засобами. Разом з тим, відповідач взятих на себе зобов`язань за договором не виконує протягом більш ніж двох років, оскільки постійно перебуває за кордоном, а тому він змушений звертатися за допомогою до сусідів, знайомих, самостійно сплачувати комунальні послуги. На підставі вище викладеного, посилаючись на умови договору, норми права, просив розірвати договір довічного утримання від 8 грудня 2016 року, укладений між [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Садгірським РВ УМВС України в Чернівецькій області 7 червня 2000 року (РНОКПГЇ: [NUMBER] ) та [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області 13.05.2011 року (РНОКПП: [NUMBER] ), посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Наталією Володимирівною (Свідоцтво № [NUMBER] ) зареєстрований в реєстрі за №2672 від 8 грудня 2016 року. Позивач в судове засідання не з`явився, в його інтересах діяв представник, який звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась\~у відсутності\~відповідача,\~яка \~не з`явилась\~ \~ в\~судове засідання\~незважаючи на\~те,\~що \~вважається \~ \~належним чином\~ повідомленою\~ \~судом про\~час та\~місце розгляду\~справи за\~зареєстрованим місцем\~проживання.\~Про причини\~своєї неявки\~ суд\~не повідомила\~ і\~не подала\~ \~відповідної мотивованої\~ заяви\~про відкладення\~розгляду справи. Крім того,\~у встановлений\~ строк\~відповідачем \~ не\~було подано\~ відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Також, у своїй постанові від 29 січня 2020 року у справі № 5015/1763/12 Верховний Суд вказав на те, що сам факт неотримання стороною справи кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав судові повістки за належною адресою, самостійно зазначеною стороною у справі, та яка повернулася в суд у зв`язку з неотриманням адресатом, не може вважатися неналежним повідомленням сторони про час та місце судового розгляду, оскільки зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. Крім \~того, зі змістом процесуальних рішень у даній справі сторони могли знайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою http://reyestr.court.gov.ua/ ,\~а також\~ інформація\~щодо даної\~справи розміщується\~на \~офіційному веб-порталі\~судової влади\~України в\~мережі Інтернет\~за наступною веб-адресою сторінки: http://ptr.cv.court.gov.ua/sud2408/, де в розділі «Громадянам» містяться відомості щодо стадії розгляду та дати призначення судових засідань у даній справі, про що також сторонам було повідомлено в ухвалі про відкриття провадження по справі. Оскільки відповідач, вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила та не направила відзиву, а представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог\~ ст.\~89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~ Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~ Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 08.12.2016 року між сторонами було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Наталією Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №2672 (а/с 8). Так,\~статтею 744ЦК України\~встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. За змістом укладеного між сторонами договору позивач передав у власність [PERSON] наступне майно: житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] . Вказаний будинок належав мені на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою 23 червня 2006 року за реєстровим №4-1518; земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, площею 0,0588 га, кадастровий номер 7310136600:31:002:0242. Вказана земельна ділянка належала мені на підставі Державного акту на право власності серії ЯЕ №365373, виданого управлінням Держкозему у місті Чернівці 28 липня 2009 року. Також, за згодою сторін набувач [PERSON] зобов`язувалась надавати довічне забезпечення у вигляді: забезпечення позивача житлом шляхом збереження за ним права безоплатного по життєвого проживання у вищевказаному будинку, що знаходиться у [ADDRESS] ; забезпечення харчуванням; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду та надання необхідної допомоги, побутових послуг; забезпечення належними лікувальними засобами. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 755 ЦК України\~договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша\~статті 756 ЦК України). Згідно з вимогами\~статті 651 ЦК України\~зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок непрацездатності та похилого віку. Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення набувачем передбачених договором дій. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей\~12,\~81 ЦПК України\~повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей\~755,\~756 ЦК України\~узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19. У тексті позовної заяви позивач зазначає, що відповідач вже більше двох років не виконає своїх зобов`язань за договором, оскільки перебуває за кордоном, а тому він вимушений звертатись за допомогою до сторонніх осіб та сам несе витрати по сплаті комунальних платежів, на підтвердження чого долучив до матеріалів справи копії квитанцій. В рамках судового розгляду даного спору судом було витребувано України інформацію про те, чи перетинала громадянка [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт громадянина України серія [NUMBER] , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області 13.05.2011 року, державний кордон України у період з 01.01.2021 року до 26.04.2024 року. З листа Державної прикордонної служби від 22.07.2024 року вбачається, що відповідач з 2021 року неодноразово перетинала державний кордон України та останній раз 10.10.2023 року виїхала з України через пункт пропуску «Порубне» і станом на 22.07.2024 року відомості про в`їзд на територію України відсутні. Наведені вище обставини підтверджують доводи заявника про те, що відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань за договором через виїзд за кордон. У відповідності до п. 8 укладеного між сторонами договору відчужувач має право вимагати своєчасного та повного здійснення видів матеріального забезпечення від набувача згідно пункту 3 Договору, а також вимагати розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за договором. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності відповідно до приписів\~статті 89 ЦПК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн., оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом та доказів наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору матеріали справи не містять. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved