Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

У червні 2024 року позивач [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовом в\~якому просив визнати недійсним з дня його укладення договір дарування від 18.01.2020 земельної ділянки площею 0,1052 га, кадастровий номер 1825455100:06:004:0023, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Пулинської державної нотаріальної контори, №50 від 18.01.2020, укладений між [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідачів солідарно на його користь судові витрати зі сплати судового збору , а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000 грн.. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04.11.2019\~Господарським судом Житомирської\~області\~відкрито провадження по справі\~№\~906/1145/19\~за його позовною\~ заявою до\~\~ФОП\~\~ [PERSON] \~про\~стягнення 238 306,15 грн. 27.02.2020 Господарським судом Житомирської області прийнято рішення про часткове задоволення його позову до відповідача\~ про\~ стягнення\~ коштів\~ в\~ сумі 200 000 грн. та 3000 грн. судового збору. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 апеляційну скаргу ФОП [PERSON] на рішення Господарського суду Житомирської області від 27.02.2020 та додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 16.03.2020 залишено без задоволення, а рішення\~ без змін. Ухвалою Верховного Суду від 11.01.2021 відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою ФОП [PERSON] на постанову Північно-західного апеляційного\~ господарського суду\~ від 11.11.2020 і рішення Господарського суду Житомирської області від 27.02.2020. Зазначає, що 18 січня 2020 року [PERSON] , згідно\~договору,\~подарував своїй дочці [PERSON] земельну ділянку площею 0,1052 га, кадастровий номер 1825455100:06:004:0023\~по [ADDRESS] , який посвідчено державним нотаріусом Пулинської державної нотаріальної контори.\~\~\~ На підставі вищевказаного договору дарування Пулинською державною нотаріальною конторою прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна, відповідно до якої власником вказаного майна є дочка відповідача. Вважає вказаний договір дарування недійсним, оскільки відповідач, відчужуючи належне йому майно був обізнаний про наявність господарського провадження та про існування позову про стягнення з нього коштів, а тому передбачав для себе негативні наслідки у випадку задоволення судом позовних вимог та виконання судових рішень шляхом звернення стягнення на спірне майно. Оспорювані правочини укладені між особами, які є близькими родичами, батько та донька, які були обізнані про можливі негативні\~ наслідки у випадку\~ задоволення його позовів та оспорюваний договір\~ дарування\~ вчинений з метою\~ ухилення від виконання обов"язку сплатити йому кошти, без наміру створення правових наслідків, обумовлених\~ цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов"язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Таким чином, укладення відповідачем безоплатного договору дарування\~у короткий проміжок часу після відкриття провадження у господарській справі призвело до неможливості звернення стягнення на відчужене майно. Враховуючи вище зазначене просив позов задовольнити у повному обсязі. 03.07.2024 відповідач подав відзив на позов , у якому просив відмовити у позові , за його безпідставністю. Крім того у відзиві на позов зазначається, що витрати на правову допомогу є надуманими , неспівмірними та непропорційними заявлених витрат на професійно правничу допомогу у сумі 60 000 грн. щодо заявлених немайнових вимог. 11 липня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому представник позивача підтримав наведені у позові підстави , які вважає достатніми та переконливими для задоволення позову. Ухвалою суду від 17.07.2024 підготовче провадження у даній справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судове засідання не з"явилися, останній надав суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без участі позивача та його представника , просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач/законний представник неповнолітньої особи та неповнолітня відповідачка у судове засідання не з"явилися, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином , за допомогою Інтернету та мессенджеру Viber, і шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України. Належним чином повідомлений про день та часу судового розгляду представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Пулинської селищної ради у судове засідання не з"явився. У своєму письмовому зверненні на адресу суду просили проводити розгляд справи за їх відсутності. Щодо вирішення даного спору покладалися на розсуд суду. Належним чином повідомлений про день та час розгляду справи представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Пулинської державної нотаріальної контори у судове засідання не з"явився . Будь-яких заяв на адресу суду від них не надходило. Дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. \~ \~ \~ \~ \~ \~ За правилами ст.ст.15,\~16\~ЦК України,\~ст.4\~ЦПК України\~кожна особа\~має право\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених, невизнаних або\~оспорюваних цивільних\~прав,\~свобод чи\~інтересів.\~\~ Судом встановлено,\~що згідно\~договору дарування\~від 18.01.2020,\~укладеного між\~ [PERSON] ,\~який діяв\~по довіреності\~від імені\~ [PERSON] \~(дарувальник),\~з однієї\~сторони та\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~які діяли\~як законні\~представники малолітньої\~ [PERSON] (обдаровувана),\~дарувальник передав\~безоплатно у\~власність (подарував),\~а обдаровувана\~прийняла у власність земельну ділянку площею 0,1052 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове\~ призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1825455100:06:004:0023 ( а.с.14-15). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.01.2020, земельна ділянка кадастровий номер 1825455100:06:004:0023 площею 0,1052 га за адресою: [ADDRESS] належать на праві приватної власності згідно договору дарування від 18.01.2020 [PERSON] ( а.с.16). Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 24 січня 2023 року, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Пулинська державна нотаріальна контора та орган опіки та піклування Пулинської селищної ради про визнання недійсними правочинів, задоволено. Визнано недійсним з дня його укладення договір дарування від 18 січня 2020 року житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими спорудами, що розташовані по [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Пулинської державної нотаріальної контори за № 49 від 18 січня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Визнано недійсним з дня його укладення договір дарування від 21 січня 2020 року нежитлових будівель по [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Пулинської державної нотаріальної контори за № 52 від 21 січня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.17-22). Дане рішення набуло чинності . Із више вказаного рішення вбачається, що житловий будинок , який був предметом спору у вище вказаній справі та земельна ділянка, яка є предметом спору у даній справі , розташовані за однією і тією ж адресою : [ADDRESS] . Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Міністерства юстиції України № 6321 від 16.05.2024, у нього на виконанні перебуває виконавчі провадження по виконанню виконавчий лист № 292/706/21 від 16.01.2024, виданого Червоноармійським районним судом Житомирської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , 2724 грн. судового збору та 40 000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу та перебуває виконавче провадження по виконанню судового наказу № 906/713/23 від 07.11.2023, виданого Господарським судом Житомирської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 14963,60 грн. 3% річних, 92455,43 грн інфляційний втрат, 2401,65 грн судового збору та 2000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, а також перебувають виконавчі провадження по виконанню судових наказів № 906/1145/19 від 25.11.2020, виданих Господарським судом Житомирської області про стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] 200 000 грн. попередньої оплати, 3 000 грн. судового збору та 20 142,16 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. Заборгованість не стягнута. ( а.с.23). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України (надалі ЦК)) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Частиною 1 ст. 626 ЦК визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 202 ЦК, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Положеннями ст. 203 ЦК передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Цивільний кодекс України не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим, виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають наперед, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними. До таких дій, зокрема, відноситься укладення договору дарування майна на користь близьких родичів з метою уникнення від зобов`язання відшкодувати шкоду потерпілому, з метою приховування майна від накладення на нього арешту тощо. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та ч. 5 ст. 203 ЦК, що, за правилами ст. 215 цього Кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК. Згідно зі статтею 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина 1 статті 718 ЦК). Відповідно до частини 2 статті 719 ЦК договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина 1 статті 722 ЦК). Так, у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 по справі № 755/17944/18 сформульовано висновок "фраудаторності", який включає в себе обов`язкові складові: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента з яким боржник вчиняє оспорюваний договір, ціну. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц вказано, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК, ВС урахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання ВС, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Суд констатує, що договір дарування від 18 січня 2020 року укладений відповідачем на користь малолітньої дочки, маєь ознаки фраудаторного правочину, оскільки містить в собі всі три елементи, які притаманні таким договором.\~ Позивачем доведено, що [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності майно своїй малолітній дочці [PERSON] \~був обізнаний про наявність на розгляді в Господарському суді Житомирської області справи за позовом ФОП [PERSON] про стягнення 238 306,15 грн, а тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення позову та виконання судового рішення, що вказує навіть те, що\~договір був укладений у короткий проміжок часу після відкриття провадження у справі. Крім того, судом встановлено, що при укладенні 18 січня 2020 року оспорюваний правочин [PERSON] діяв як дарувальник, так і представник обдарованої малолітньої, а тому його воля не відповідала зовнішньому її прояву та вона не передбачала реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, а його дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду. Відповідачем/законним представником малолітньої особи [PERSON] \~та його представником суду не надано доказів, що під час укладення спірного договору його внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договору передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Також відповідачем у справі не доведено суду, що його дії, як сторони договору дарування, не направлені були на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому відповідно до рішення Господарського суду Житомирської області. Беручи до\~уваги встановлені\~обставини,\~суд вважає,\~що вказаний\~договір дарування\~суперечать вимогам\~Цивільного кодексу\~України,\~іншим актам\~цивільного законодавства\~та інтересам [PERSON] , оскільки в момент його вчинення дарувальник мав на меті лише уникнути звернення стягнення на це майно, тому такий договір суд визнає недійсним . Щодо розподілу судових витрат. За звернення\~з позовною\~заявою до\~суду позивачем\~сплачено судовий\~збір в\~сумі 1221,\~200\~грн (а.с\~1). Крім судового збору, позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 60 000, 00 грн.. До матеріалів справи долучено договір про надання правничої допомоги від 12.05.2023, протокол погодження гонорару від 20.05.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 645 від 12.04.2012 , ордер на надання правничої (правової) допомоги від 20.05.2023 (а.с.24-27). Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30.09.2009 № 23-рп/2009, в якому зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved