Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

30.08.2023 року позивач [PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом та просить постановити судове рішення, яким скасувати арешт нерухомого майна, номер запису про обтяження № 1993706 від 02.08.2013 року, рішення про державну реєстрацію 4708762 від 02.08.2013 року, який накладений на підставі постанови В-13/805/38564394 від 29.07.2013 року, яка винесена Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби ОМУЮ. Вимоги обґрунтовує тим, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером №5121487000:01:007:0125. У липні 2023 року стало відомо, що відносно позивача зареєстроване обтяження арешт нерухомого майна, номер запису обтяження № 1993706 від 02.08.2013 року, рішення про державну реєстрацію 4708762 від 02.08.2013 року, який накладений на підставі постанови В-13/805/38564394 від 29.07.2013 року, яка винесена Першим Суворовським ВДВС ОМУЮ. Разом із цим, боржником у вказаному виконавчому провадженні є [PERSON] , він позивач не має до цього виконавчого провадження жодного відношення. Він, позивач, звернувся до управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із заявою, в якій просив скасувати вищевказане обтяження. Йому було повідомлено, що на примусовому виконанні в Першому Суворовському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження №38564394 з примусового виконання виконавчого листа №1527/1-677/11, за яким він не є боржником, та яке 13.05.2014 року завершено на підставі пункту 10 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження». Арешт на належне йому нерухоме майно заважає у реалізації його права на розпорядження земельною ділянкою, тому він звертається до суду з цім позовом. 05 вересня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду суддею Суворовського районного суду м.Одеса Мурмановою І.М. та відкрито провадження у справі. 28.02.2024 року, після відкриття провадження, судом в ході судового розгляду, було встановлено, що нерухоме майно, яке є предметом спору, знаходиться на території Болградського району, тому було вирішено передати справу за підсудністю до Болградського районного суду Одеської області. Справа надійшла за підсудністю до Болградського районного суду Одеської області 01.04.2024 року. Ухвалою судді від 03.04.2024 року справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого розгляду, а 26 липня 2024 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача - адвокат Завальнюк Д.Ю., який підтвердив свої повноваження електронним ордером серії ВН №1221006 від 22.08.2023 року (а.с.23), надав 20.05.2024 року, через підсистему "Електронний суд", заяву про підтримання позовних вимог, справу просив розглянути у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача - Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду не прибув, про причини своєї неявки суд не повідомив, з заявами про розгляд справи у його відсутності не звертався, судові повістки отримував за юридичною адресою, тобто про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не подав, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. В статті 41 Конституції України, зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В статті ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 15 травня 2013 року, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Разом з тим ст. 16 ЦК України визначає способи захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, серед яких відсутній такий спосіб захисту, як скасування постановлених державним виконавцем в рамках виконавчого провадження постанов. Положенням ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] , на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 1,6992 га, що розташована на території Кубейської (колишня назва Червоноармійська) сільської ради Болградського району Одеської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер № 5121487000:01:007:0125, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане 03.10.2019 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса, реєстраційний номер 6-294, спадкова справа №345Б/2019 (а.с.28), про що державним реєстратором Пінігіною Т.М. 03.10.2019 року було внесено запис №33652477 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджено інформаційною довідкою №336683239 від 22.06.2023 року (а.с.6). Також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно мається запис під №1993706, з якого вбачається, що 02.08.2013 року реєстратором Одеського міського управління юстиції Зіборовою В.В. було внесено обтяження на все нерухоме майно належне [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , адреса проживання відсутня. Обтяжувачем зазначений Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: В-13/805/38564394, виданий 29.07.2013 (а.с.7). Так відповідно до відомостей, що містяться в паспорті громадянина України (ID-картці) № [NUMBER] , який виданий 15.07.2019 року органом 5129 на ім`я позивача, та довідки також виданою позивачу податковою державною службою, [PERSON] був присвоєний ідентифікаційний номер [NUMBER] (а.с.5). Тобто судом встановлено, що у позивача [PERSON] РНОКПП та зазначений державним виконавцем під час накладення арешту на майно [PERSON] РНОКПП - однакові. Позивач звернувся до управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області з метою скасування арешту з нерухомого майна що йому належить та 11.08.2023 року на його запит було складено відповідь за вих.№6668/К-7285-03.2/03.2-07, в який проінформовано, що на виконанні у Першому Суворовському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження №38564394 з примусового виконання виконавчого листа № 1527/1-677/11, виданого 27.05.2013 року Суворовським районним судом м.Одеси про стягнення з [PERSON] на користь Одеської обласної клінічної лікарні грошової суми в розмірі 12\~420,00 грн., яке 13.05.2014 року завершено на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно зазначений виконавчий документ перебував на примусовому виконанні у відділі в рамках виконавчого провадження № 50759919, яке 03.10.2016 року завершено державним виконавцем на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону. Боржником за виконавчими провадженнями є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Посилаючись на вимоги ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент прийняття рішення, начальник управління зазначає про неможливість зняття арешту, накладеного на майно боржника. У зв`язку зі знищенням зазначених вище виконавчих провадженнях, ідентифікувати боржника [PERSON] не можливо, тому пропонує звернутися до суду з відповідними вимогами (а.с.9-10). Обтяження до цього часу не було скасовано державним виконавцем та є діючим, що позбавляє позивача розпоряджатися належним йому майном, так як у виконавчому провадженні був вказаний присвоєний йому РНОКПП [NUMBER] , хоча фактично боржником є інша особа. Згідно з ч.2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно із ч.2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у редакції яка діяла на час виникнення зобов`язань боржника, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved