Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

в листопаді 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просила: визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , позбавивши його права власності на цілу частку; визнати за [PERSON] право власності на частини автомобіля HondaAccord, державний номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску; визнати за [PERSON] право власності на частини автомобіля Honda Accord, державний номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску. Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що з 01.06.2009 вони з відповідачем почали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В цей період 01.08.2009 було придбано спірний автомобіль. 10.04.2010 року між ними було укладено шлюб. Від шлюбу у них народилося двоє дітей [INFO] та [INFO] . Крім того, з 08.06.2010 вона зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності відповідачу. Також позивачка зазначила, що ними в період шлюбу 10.12.2014 було укладено інвестиційний договір на придбання квартири [ADDRESS] . В 2017 році було укладено договір купівлі-продажу цієї квартири, яка на праві власності зареєстрована за відповідачем. З 26.11.2019 позивачка та відповідач припинили спільне проживання, а рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2020, залишеним постановою Київського апеляційного суду від 23.04.2021 без змін, шлюб між ними розірвано. Як зазначено у позові, підставою звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя стало те, що з 25.11.22 позивачка разом з дітьми проживає в Румунії, відповідач відмовляє їй визначити місце проживання дітей разом з нею, оскільки вона не має належної їй на праві власності квартири, відповідач не дає їй доступу до квартир [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат, а також не дає їй згоди на проживання в квартирі [ADDRESS] , в якій вона зареєстрована. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.11.2023 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2023 відкрито провадження у даній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, встановлені процесуальні строки для подання заяв по суті справи. 02.01.2024 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він, заперечуючи проти позову, зазначив, серед іншого, що станом ані на 01.06.2009, ані на дату купівлі спірного автомобіля вони з позивачкою не проживали в цивільному шлюбі. Спірний автомобіль, який він придбав за особисті кошти, в 2011 році продав, а гроші від його продажу пішли на фінансування потреб сім`ї, в тому числі на придбання квартири [ADDRESS] . 10.12.2014 він уклав інвестиційний договір на придбання трикімнатної квартири, розташованої на розі [ADDRESS] та [ADDRESS] . Для оплати за квартиру 15.11.2014 він позичив у свого батька [PERSON] грошові кошти в сумі 70 000 доларів США, про що було складено розписку. При отриманні грошей він пообіцяв батьку, що в майбутньому фінансово допоможе сестрі придбати їй квартиру і у разі його смерті, цей борг буде повернутий сестрі за її вимогою, про що між ним та батьком було укладено угоду. Також відповідач зазначив у відзиві, що після смерті батька, який помер в 2018 році, у 2020 році сестра звернулася до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості, що була зафіксована в договорі позики з батьком. Суд в рішенні у справі №761/28525/20 поставив під сумнів право його сестри на отримання боргу батька, проте, суд не спростував розписку про отримання ним грошей на придбання спірної квартири. Вважає, що квартира [ADDRESS] в частині 70 000 доларів США була придбана не за кошти спільного бюджету з позивачкою, а за кошти батька, і на даний час він несе боргові зобов`язання перед сестрою, тобто, вважає, що ця квартира фактично була придбана ним за особисті кошти. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2024 заяву позивачки [PERSON] про залишення частини позовних вимог без розгляду задоволено і її позовну заяву до [PERSON] в частині позовних вимог про поділ спільного майна подружжя: визнати за [PERSON] право власності на частини квартири [ADDRESS] у клубному домі «Поділ Скай» за адресою: [ADDRESS] - залишено без розгляду. Також, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2024 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя - зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. У зустрічній позовній заяві позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності на 7/8 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви позивач [PERSON] зазначив, що розмір загального інвестиційного внеску на момент укладання інвестиційного договору від 10.12.2014 на придбання трикімнатної квартири на розі вулиць Павлівської та [ADDRESS] , становив 1 433 036,12 грн., без ПДВ. Сторони договору встановили, що повна сума загального інвестиційного внеску мала бути сплачена інвестором у строк до 17.12.2014. З метою виконання умов договору він отримав у дар від свого батька грошові кошти в сумі 70 000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 15.11.2014 (1 долар США - 15,41 грн.) в гривневому еквіваленті становило 1 078 700 грн. До сплати залишку інвестиційного внеску в розмірі 354 336,12 грн. були використані спільні сімейні кошти подружжя. У подальшому, у зв`язку із закінченням будівництва та належним виконанням зобов`язань з інвестування, між ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», яке діяло в інтересах та за рахунок ПЗНВІФ «Антей», та ним було укладено договір купівлі-продажу від 27.11.2017, за яким він набув право власності на спірну квартиру. Згідно умовами договору купівлі-продажу продаж квартири вчинено за ціною 1 429 621,66 грн. За таких обставин, позивач за зустрічним позовом вважає, що його частка у спірній квартирі, яка належить йому на праві приватної власності і не підлягає поділу становить частки, а частка в квартирі, яка належить йому та відповідачці за зустрічним позовом на праві спільної сумісної власності як подружжю і підлягає поділу, - становить частина. За підрахунками позивача по зустрічному позову його частка з урахуванням частки, яка належить йому на праві власності, становить 7/8 (3/4 +1/8), а частка відповідачки за зустрічним позовом становить - 1/8. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.07.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судове засідання позивачка не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти первісного позову, просили відмовити в його задоволенні, а зустрічний позов задовольнити. Суд, заслухавши пояснення відповідача та його представника, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.04.2010. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10.04.2010 у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис 448, розірвано. Постановою Київського апеляційного суду від 23.04.2021 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2020 в частині розірвання шлюбу залишено без змін. Також судом встановлено, що 10.12.2014 між [PERSON] (Інвестор) та ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», яке діє в інтересах та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Антей» (Фонд)було укладено інвестиційний договір №6829/242-Х, предметом якого є інвестиційна участь інвестора у будівництві будинку, внаслідок здійснення якої інвестор має отримати у власність об`єкт, в порядку і на умовах визначених цим договором. Відповідно до підпункту 1.1.1 договору будинок - офісно-житловий комплекс, що на перетині [ADDRESS] . Підпунктом 1.1.2 договору визначено, що об`єкт - житлова квартира [ADDRESS] , кількість кімнат 3, загальна проектна площа 96,53 кв.м. Відповідно до п. 4.2 договору розмір загального інвестиційного внеску на момент цього договору становить 1 433 036,12 грн. У пунктах 2.3 та 2.5 договору сторони погодили наступні умови, зокрема, що інвестор зобов`язується здійснити інвестування будівництва будинку шляхом сплати інвестиційного внеску на умовах, в обсягах та в строки, що передбачені договором; об`єкт передається фондом у власність інвестора виключно після сплати інвестором загального інвестиційного внеску згідно умов цього договору шляхом укладання договору купівлі-продажу об`єкта, що посвідчується нотаріально. Пунктом 8.5 договору передбачено, що у разі, якщо інвестор перебуває в шлюбі, він підтверджує, що укладає та підписує цей договір за згодою одного з подружжя. Згода другого з подружжя підтверджується відповідною заявою, що надана фонду інвестором в момент підписання цього договору. Інвестор несе відповідальність за достовірність наданої інформації відносно свого шлюбного стану. 27.11.2017 між ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», яке діє в інтересах та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Антей» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі продажу квартири, згідно якого продавець передав належну йому на праві власності, а покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 96,3 кв.м, житловою площею 50,4 кв.м. Договір купівлі-продажу засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О.Ю. від 27.11.2017 за реєстровим №781. Із змісту договору купівлі-продажу квартири вбачається, що продаж вищезазначеної квартири проводився в безготівковій формі за ціною 1 429 621,66 грн., без ПДВ, що сплачена до підписання цього договору на умовах Інвестиційного договору №6829/242-Х від 10.12.2014, в якості інвестиційного внеску (попередньої оплати за квартиру). В пункті 10 договору купівлі-продажу зазначено, що покупець свідчить, що договір укладається за згодою його дружини, справжність підпису на заяві засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О.Ю. від 27.11.2017 за реєстровим №781. Отже, укладаючи правочин щодо придбання спірної квартири, з огляду на вищевказані умови, відповідач [PERSON] діяв в інтересах сім`ї, про що свідчить надання його дружиною [PERSON] згоди на укладання такого правочину. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. До такого висновку прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03.06.2024 у справі №712/3590/22. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1302269580000), спірна квартира [ADDRESS] , загальною площею 96,3 кв.м, житловою площею 50,4 кв.м. зареєстрована за [PERSON] 27.11.2017 і підставною виникнення права власності є договір купівлі-продажу квартири серія та номер 781, виданий 27.11.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О.Ю. Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира була придбана за час перебування сторін у шлюбі, а тому, з урахуванням положень ст. 60 СК України, вона являється спільним сумісним майном подружжя. У постанові від 13.03.2024 року у справі № 537/541/23 Верховний Суд виклав правову позицію щодо презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюб, зазначивши, що відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК України). Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у ст. 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в зустрічній позовній заяві стверджував, що частину коштів за придбання квартири він сплатив за рахунок коштівв сумі 70 000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 15.11.2014 (1 долар США - 15,41 грн.) в гривневому еквіваленті становило 1 078 700 грн., які він отримав у дар від свого батька. До сплати залишку інвестиційного внеску в розмірі 354 336,12 грн були використані спільні сімейні кошти подружжя. За таких обставин, він вважає, що його частка у спірній квартирі, яка належить йому на праві приватної власності і не підлягає поділу становить частки, а частка в квартирі, яка належить йому та відповідачці за зустрічним позовом на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу становить частина. За його підрахунками його частка з урахуванням частки, яка належить йому на праві власності становить 7/8 (3/4 +1/8), а частка відповідачки за зустрічним позовом становить - 1/8. На підтвердження вказаних обставин [PERSON] подав до суду копію розписки від 15.11.2014 згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] 70 000 доларів США на купівлю квартири в м. Києві. Однак суд вважає, що зазначена розписка не засвідчує факт передання грошових коштів в сумі 70 000 доларів США для купівлі спірної квартири в м. Києві. У розписці відсутні жодні умови передачі грошей та їх повернення, тобто її зміст є неінформативним в частині предмету і підстав позовів, що розглядаються, оскільки викладений в розписці текст та не підтверджує укладення між [PERSON] та [PERSON] договору дарування грошей особисто батьком - сину. Крім того, у розписці не конкретизовано для купівлі якої квартири в м. Києві передаються грошові кошти і кому її купити, тощо. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази використання відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) [PERSON] особистих грошових коштів, за рахунок яких було придбано 7/8 частини спірної квартири. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя який її спростовує. Відповідачем не спростована обставина поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру. А отже, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,суд приходить до висновку про те, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток по 1/2 частині. Не заслуговують на увагу і доводи позивачки про відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя, про що остання просила суд та визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири, а за відповідачем 1/3. Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Разом з цим суд вважає, що належних і достатніх доказів на підтвердження обставин, що мають істотне значення для справи, як підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя, позивачкою не надано. Наявність у відповідача іншого нерухомого майна у вигляді квартири та наявність рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині поділу квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню частково, в порядку поділу спільного майна подружжя суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] та [PERSON] по частині спірної квартири. У зв`язку з чим, зустрічний позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя не підлягає задоволенню. Не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині поділу автомобіля Honda Accord, державний номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску, по частині у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів, зокрема його реєстраційних документів, що вказаний позивачкою автомобіль взагалі був придбаний та зареєстрований за відповідачем [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позовів, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] та в порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним по 1/2 частині трикімнатної квартири [ADDRESS] ; а в задоволенні іншої частини позову - відмовити. При цьому, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя - відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial