Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

Позивач, Військова частина [NUMBER] ( [NUMBER] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення майнової шкоди в сумі 752\~205,37 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] 24 березня 2009 року (відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 24.03.2009 року № 60) по 14.03.2013 року (відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 14.03.2013 року № 61. Під час проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] [PERSON] втратив військове майно на загальну суму 753 756,64 грн, що було встановлено службовими розслідуваннями, та наказами командира військової частини [NUMBER] : №1380 від 25.12.2012 року; №272 від 15.03.2013 року. Під час проходження військової служби з [PERSON] утримувались кошти за завдану шкоду, в зв`язку з чим сума завданих збитків державі на момент подання позову 752 205,37 грн. яку позивач просить стягнути з відповідача Ухвалою від 16.05.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву. Ухвалою від 22.05.2024 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] та справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. 17 травня 2024 року представником відповідача подано до суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Ухвалою від 25.09.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. Представник повивача [PERSON] надав до суду заяву якою просив проводити розгляд справи у його відсутність, підтримав подану возову заяву та просив її задовольнити. Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до довідки №0666/35/1210 командира військової частини [NUMBER] [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] з 24 березня 2009 року,відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 24.03.2009 року № 60 по 14.03.2013 року виключений зі списків особового складу відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 14.03.2013 року № 61. Відповідно до пункту 5 наказу командира військової частини [NUMBER] : №1380 від 25.12.2012 року за самоусунення від виконання службових обов`язків, неприйняття належних заходів по забезпеченню збереження матеріальних засобів на складі частини, не вжиттю заходів по проведенню в книгах обліку записів про отримання матеріальних засобів продовольчої служби, що призвело до виникнення нестачі матеріальних засобів та заподіяння державі значних матеріальних збитків та порушенні при цьому пункти 3.2.4, 9.1.1, 10.3.5, 10.3.6, 10.3.9, 10.3.10 „Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України введеного в дію наказом Міністра оборони від 16.07.97 р. №300, пункти 1.19, 1.20, 2.4, 2.14, 2.15.1 „Про затвердження Тимчасового керівництва з обліку військового майна у Збройних Силах України введеного в дію наказом Міністра оборони України від 24.12.2010 р. на заступника начальника тилу капітана [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення попередження про неповну службову відповідність та позбавлено преміювання за жовтень 2012 року в повному обсязі. Із вказаним наказом [PERSON] був ознайомлений під підпис. Наказом командира\~військової частини\~ [NUMBER] \~№272\~від 15.03.2013\~року внесено\~зміни до\~пункту 5\~ наказу\~командира військової\~частини [NUMBER] :\~№1380\~від 25.12.2012\~року,\~а саме\~вказано викласти\~його у\~наступній редакції\~«За самоусунення\~від виконання\~службових Обов`язків,\~неприйняття належних\~заходів по\~забезпеченню збереження\~матеріальних засобів\~на складі\~частини,\~не вжиттю\~заходів по\~проведенню в\~Книгах обліку записів про отримання матеріальних засобів продовольчої служби, що призвело до виникнення нестачі матеріальних засобів та заподіяння державі значних матеріальних збитків та порушенні при цьому пункти 3.2.4, 9.1.1, 10.3.5, 10.3.6, 10.3.9, 10.3.10 „Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України введеного в дію наказом Міністра оборони від 16.07.97 р. №300, пункти 1.19, 1.20, 2.4, 2.14, 2.15.1 „Про затвердження Тимчасового керівництва з обліку військового майна у Збройних Силах України введеного в дію наказом Міністра оборони України від 24.12.2010 р на заступника начальника тилу капітана [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення попередження про неповну службову відповідність, позбавити премії за жовтень 2012 року в повному обсязі та притягнути до підвищеної матеріальної відповідальності у сумі 753756,64 (сімсот п`ятдесят три тисячі сімсот п`ятдесят шість) гривень 64 копійки. Окрім згаданих наказів позивач посилається на те, що факт завданої майнової шкоди відповідачем під час проходження військової служби підтверджується наступними доказами: копія Книги грошових стягнень і нарахувань військової частини [NUMBER] розпочата 01.01.2012 року закінчена 31.12.2012 року, копія книги грошових стягнень і нарахувань військової частини [NUMBER] розпочата 01.01.2013 року з відкритою датою закінчення; копія книги грошових стягнень і нарахувань військової частини [NUMBER] розпочата 01.04.2020 року закінчена 31.12.2020 року у яких містяться записи про залишок заборгованості [PERSON] , при цьому останній запис станом 01.01.2021 року свідчить про заборгованість [PERSON] на суму 752\~205,37 грн. Таким чином судом встановлено наявність невідшкодованої [PERSON] майнової шкоди в сумі 752\~205,37 грн. при цьому суд приймає до уваги, факт того, що накази командира про притягнення до підвищеної матеріальної відповідальності [PERSON] не оскаржував(не надав до суду доказів такого оскарження). Крім того після видання наказу про притягнення до підвищеної матеріальної відповідальності [PERSON] частково відшкодував завдану шкоду на суму 1551,27 грн. про, що свідчать записи у книги грошових стягнень і нарахувань військової частини [NUMBER] розпочата 01.01.2013 року з відкритою датою закінчення(викопіювання з якої надано суду). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями. Статтями 26, ст. 27 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України №243 від 23 червня 1995 року (чинного час виникнення спірних правовідносин) (далі - Положення №243) визначено підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ним службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. Згідно з пунктами 1 та 2 Положення № № 243, це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України. Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі \~\~військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати. Таким чином, відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до військової служби, завдав шкоди державі в особі Військової частини [NUMBER] , тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано саме норми цього положення, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, а не норми Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», оскільки цей закон № 106 набрав чинності 31.10.2019. Положенням № 243 передбачено, що час, протягом якого винного військовослужбовця \~\~ і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством (п.5). Оскільки спеціальним законодавством це питання не врегульоване суд вважає за можливо застосувати субсидіарні норми законодавства, якими є норми Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), якими врегульовані питання покладання на працівника матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації. Відповідно до ч.3 \~\~ст. 233 КЗпП України \~\~для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установу, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до п. 20 \~\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений \~\~ст. 233 КЗпП \~\~річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] з 24 березня 2009 року по 14.03.2013 року. Під час виконання ним службових обов`язків виявлено нестачу матеріальних цінностей, за які відповідач був відповідальною особою. Наказом командира військової частини [NUMBER] №1380 від 25.12.2012 року зі змінами внесеними наказом №272 від 15.03.2013 року за фактом виявленої нестачі до відповідача [PERSON] застосовано матеріальну відповідальність в розмірі 753 756,64 грн. Таким чином, позивачу про наявність шкоди, заподіяної працівником, остаточно стало відомо 25.12.2012 року. Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Позивач з даним позовом звернувся до суду, лише 20 квітня 2022 року майже через 10 років після встановлення сум шкоди та покладення на [PERSON] матеріальної відповідальності, тобто з пропуском як спеціального річного строку позовної давності передбаченого ч.3 ст. 233 КЗпП України, так і загального трирічного строку позовної давності встановленого ст. 257 ЦК України. До даного спору необхідно застосувати спеціальний преклюзивний строк встановлений ст. 233 КЗпП України, який необхідно відраховувати з наказу №272 від 15.03.2013 року коли позивачу стало відомо про наявність завданої шкоди [PERSON] , тому суд дійшов висновку про те, що вказаний строк встановлений ст. 233 КЗпП України сплинув. (Аналогічна позиція зазначена в Постанові ВС від 16.10.2019 № 380/1242/16-ц). Отже, пропущення особою строків позовної давності, за умови встановлення судом порушеного права, про захист якого вона просить, є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом позовної давності. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: - забезпечувати юридичну визначеність та остаточність; - захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів; - запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.96 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed