Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~У травні\~2024\~року громадянин\~Французької Республіки\~ [PERSON] \~( [PERSON] )\~звернувся до\~суду із\~позовом до [PERSON] про визнання незаконним утримання дитини та повернення її до місця постійного проживання в Республіці Польща. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтував тим, що він та відповідачка [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Із відповідачкою у шлюбі не перебував, фактично проживав у Республіці Польща. Після народження дочка була зареєстрована по місцю проживання батьків відповідачки в селі Хворостів Любомльського району Волинської області. Спочатку відносини з відповідачкою були цивілізованими, вона не забороняла йому бачитись з дочкою за місцем її проживання, ніяких суперечок стосовно дитини не виникало, відповідачка разом із дочкою приїздила до нього в Польщу, усі разом відпочивали за кордоном. За згодою відповідачки дочка була зареєстрована громадянкою Франції в посольстві Французької Республіки у місті Варшава. У 2019 році відносини з відповідачкою погіршились, вона почала проявляти до нього неприязнь через те, що він відмовився реєструвати із нею шлюб, вона ж, зі своєї сторони, відмовилась надавати можливість спілкуватись із дитиною та приймати участь у її вихованні. Відповідачка йому повідомила, що за українським законодавством не потрібен його дозвіл на вивезення дочки за межі України, тому має намір вивезти дочку за кордон, оскільки має відносини із громадянином Німеччини. Зважаючи на такі ризики, звернувся до Любомльського районного суду Волинської області із заявою про забезпечення позову шляхом встановлення заборони на вивезення дочки за кордон без дозволу обох батьків. 27 вересня 2019 року у задоволенні цієї заяви суд відмовив. Цього ж дня відповідачка реалізувала свої погрози та без його дозволу вивезла дочку до Федеративної Республіки Німеччина. На території цієї держави ним була ініційована судова процедура, внаслідок якої окружним судом міста Бамберг затверджено судову угоду від 13.11.2019, якою підтверджено незаконність перевезення дитини та відповідачку під погрозою притягнення до адміністративної відповідальності зобов`язано повернутися разом з дочкою в Україну і в подальшому до завершення судового провадження в Україні в`їжджати з дитиною до Німеччини лише за його письмовою згодою. В Україні у провадженні Любомльського районного суду перебувала справа за його позовом про визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а також справа за позовом відповідачки про визначення місця проживання дитини разом із нею. В кінці 2020 року відносини між ними почали налагоджуватись, зі згоди відповідачки з грудня 2020 року, а останній раз в січні-лютому 2022 року, дитина виїздила з ним до Польщі з метою відпочинку та оздоровлення, тому судові провадженні в Любомльському районному суді за їх згодою були залишені без розгляду. У лютому 2022 року росія напала на Україну і розпочалась війна. Дочка в цей період проживала разом з ним в Польщі, відповідачка дала згоду на її постійне проживання разом із ним. 09 березня 2022 року дочка була зарахована до школи при посольстві Франції, на навчання отримала стипендію від Франції і успішно навчалась до її викрадення відповідачкою. Так, 16 липня 2023 року відповідачка приїхала до Варшави, щоб відвідати дочку. Наступного дня утрьох поїхали в торговий центр Blue Citi, щоб купити дитині одяг на новий навчальний рік. Відповідачка повідомила, що дочка хоче в туалет і пішла з нею. Скориставшись вказаними обставинами вона викрала дочку з території Польщі з допомогою співучасників і перевезла її до України. З цього моменту відповідачка не відповідала на його дзвінки і місце знаходження дитини йому не було відоме. У зв`язку із цим звернувся до Міністерства юстиції України із заявою про вжиття заходів для повернення дитини в Польщу. В його інтересах на території України діяв адвокат Ільїн О.П. Встановлено, що [PERSON] разом з дитиною перебуває в Україні, повертати дитину в Польщу відмовилась. За результатами розгляду його заяви Міністерство юстиції України, посилаючись на застереження, які зробила Республіка Польща до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, повідомило, що право ініціювати судові процеси щодо повернення дитини з України до іноземної держави належить зацікавленій особі, якій належать права піклування про дитину. З огляду на вказані обставини та відповідно до положень ст.ст.3, 12, 13, 20 указаної Конвенції звернувся в суд із цим позовом, оскільки на момент викрадення дитини піклувався про неї і вона навчалась у школі при посольстві у Франції у Варшаві; не давав згоди на переміщення дитини, вона була викрадена з території Польщі матір`ю і переміщена до України без його згоди; повернення дитини на територію Польщі не поставить її під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нетерпиму обстановку; з моменту переміщення дочки не пройшло більше року; Польща як країна її постійного місця проживання була визначена ним і матір`ю як місце її проживання і навчання, оскільки внаслідок нападу росії в Україні розпочалася війна. Звернув увагу на те, що росія систематично порушує міжнародні норми із захисту прав дітей. Територія Польщі була і є країною безпечного проживання, навчання і розвитку дитини як громадянки Республіки Франції. Крім цього, з міркувань безпеки для двох громадян Франції, його та дитини, існує загроза їхнього життя в країні, яка перебуває в стані війни, що не відповідає [PERSON] та Женевській конвенціям. За викладених обставин просив ухвалити рішення, яким визнати незаконним утримання відповідачкою [PERSON] на території України малолітньої [PERSON] , [INFO] , і повернути дитину до місця постійного проживання в Республіку Польща; в разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, зобов`язати відповідачку передати йому дитину для забезпечення повернення до держави постійного місця проживання. Представник відповідача [PERSON] адвокат Полуніна К.А. подала відзив на позовну заяву. У ньому вказала, що дочка сторін [PERSON] Селена народилася в Україні, є громадянкою України, проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, для неї створені усі необхідні умови для проживання і розвитку, відвідує дошкільний навчальний заклад. Дитина проживає в селі Хворостів Ковельського району Волинської області, де не велися і не ведуться бойові дії, та ця не територія не є тимчасово окупованою російською федерацією. З моменту народження дитини позивач приїздив періодично на декілька днів, при цьому наголошував, що не бажає, щоб дитина жила в Польщі. Стосунки між сторонами весь час були напруженими, сімейного життя вони фактично не вели, разом не проживали. Вперше дитина поїхала до батька у місто Варшава 19 грудня 2020 року, після чого до грудня 2021 року їздила неодноразово, однак кожна така поїздка супроводжувалась неналежним доглядом дитини зі сторони батька. При цьому, позивач ніколи не повертав дитину в обумовлений сторонами строк, завжди затримував дитину в Польщі. Крім того, здійснював психологічний тиск на відповідачку та дитину, маніпулював ними, нав`язував дитині негативну думку про матір, щоб поставити себе у краще батьківське становище. 11 січня 2022 року відповідачка надала нотаріальну згоду на вивезення позивачем дитини з 15.01.2022 по 15.02.2022. На підставі цієї згоди позивач вивіз дитину, однак в черговий раз вчасно не повернув, у зв`язку із чим відповідачка вимушена була приїхати до Польщі, щоб повернути дитину. В останнє, коли дитина перебувала з батьком, то при онлайн спілкуванні з матір`ю постійно плакала, хотіла додому, сумувала за матір`ю, іншими членами родини, друзями, просила її забрати від батька. Позивач не приділяв дитині уваги, оскільки весь час був зайнятий своїми особистими справами та друзями, між ними існує мовний бар`єр, дитина не могла донести йому свої бажання, так як погано володіє французькою мовою. Дитина весь час перебувала в квартирі, майже не гуляла, не розвивалась, батько не займався навчанням дитини, окрім як відводив її до дитсадка, не забезпечував дитині належного харчування та дитячого раціону. Відповідачка приїхала до м.Варшава та за погодженням батька і за вимогою дочки забрала її додому. Вважає, що в дійсності дитину викрав позивач, який порушив угоду з матір`ю щодо терміну перебування дитини за кордоном, який визначений у нотаріальній згоді матері, та одноосібно, всупереч волі матері та бажання дитини, залишив дитину на території Польщі. Постійним місцем проживання дитини була і є Україна, де в дитини створені стійкі та усталені зв`язки з оточенням і звичним середовищем, немає мовного бар`єру, вона вільно спілкується з великою кількістю однолітків і читає українською мовою. Між матір`ю та дитиною існує тісний емоційний зв`язок, вони люблять разом проводити час, дитина щаслива, а коли мова йде про батька, то дитина боїться, що він знову її викраде та не поверне до матері. В Республіці Польща дитина перебувала лише тимчасово з метою проведення зустрічі з батьком на визначений в нотаріальній згоді час. Відповідачка дитину не викрадала, а лише вжила заходів, попередньо погоджених з позивачем, з метою повернення дитини до країни постійного проживання України, де вона соціалізувалась протягом усього свого життя, де проживає уся її родина, друзі та знайомі. Також зазначила, що відповідачка боїться за свою та дитини безпеку, оскільки позивач намагається викрасти дитину і вивести без відома матері у невідомому напрямку. З цією метою позивач публікує на своїй сторінці Фейсбук пропозицію щодо сплати винагороди 30000 доларів США за те, щоб допомогли забрати дитину у матері; розповсюджує про відповідачку неправдиву інформацію, яка характеризує її з негативної сторони, здійснює на неї психологічний тиск, намагаючись принизити її честь та гідність, застосовує нецензурну лайку. 09 лютого 2024 року позивач намагався викрасти дочку з дитячого садка, при цьому, заподіявши відповідачці тілесних ушкоджень в ділянку голови. 13 березня 2024 року позивач хотів вчинити другу спробу викрадення, однак дитини в дитсадку у цей час не було. Такими своїми діями позивач наніс дитині психологічну травму, вона стала тривожною, боїться, що її забере батько. Вважає, що перевезення дитини до Польщі поставить її під загрозу заподіяння психічної шкоди або іншим шляхом створить нестерпну для неї обстановку. Представник відповідача подала додаткові письмові пояснення, у яких акцентувала на тому, що звичайним (постійним) місцем проживання малолітньої Лєру [PERSON] Селена була і є Україна, а перебуваючи в Польщі у гостях у батька, дитина не набула нового звичайного для себе та постійного місця проживання в цій країні. Дитина росла і росте в українському соціальному середовищі, з цією країною у неї пов`язане все: її оточення, друзі, садок, медичне спостереження, мова. У разі задоволення позову дитина буде «вирвана» зі свого звичайного середовища і переміщена до іншого, де крім свого батька вона нікого не знає та через незнання польської мови матиме мовний бар`єр у спілкуванні, у тому числі з батьком. Позивач подав письмові пояснення на відзив сторони відповідача. У ньому заперечив проти існування в дитини мовного бар`єру в Польщі, оскільки завдяки навчанню у французькій школі вона розмовляє п`ятьма мовами: польською, німецькою, французькою, українською та англійською. У нього в Польщі дитина має кращі умови проживання, ніж в Україні. Також дитина в Польщі має багато друзів, з якими спілкувалася на вихідних, мала з ними багато різних розваг та занять поза межами проживання. Він забезпечував дитині безкоштовну освіту, медичне обслуговування, відвідували Діснейленд, інші розваги. Дитині подобається бути з ним. Викравши дитину, відповідач поставила здоров`я та життя дитини у небезпеку, оскільки через дії росії перебування в Україні є небезпечним. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що дитину у лютому 2024 році вчасно не повернув матері, оскільки в засобах масової інформації повідомляли про те, що в Україні незабаром почнеться війна. В телефонному режимі це питання було погоджено з відповідачкою. 24 лютого 2022 року відповідачка сама до нього зателефонувала і в цілях безпеки повідомила, щоб дитину не повертав до України, оскільки їх територію бомблять та існує загроза обстрілу з білоруської сторони. Також в усному порядку домовились, що дитина піде у дитячий садочок. Сам він в Польщі проживає з 2009 року, займається купівлею-продажем автівок, житло орендує, для дитини створені усі необхідні умови, мовного бар`єру між ними немає, оскільки дочка добре розмовляє французькою мовою. Відповідачка разом зі своєю матір`ю приїздила відвідувати доньку, декілька разів ночували у нього, а потім в готелі. У березні 2023 року відповідачка в польському суді позивалась до нього за нібито розповсюдження щодо неї неправдивої інформації, однак це не підтвердилось і справа була закрита. Дозволу на вивезення дочки відповідачці не давав, після її викрадення у той же день звернувся у поліцію. Тривале звернення до суду із цим позовом пов`язане із очікуванням відповіді від французького уряду та Міністерства юстиції України, а також тривалим пошуком адвоката і перекладача на території України. \~ \~ \~ \~Представник позивача адвокат Максимчук Ю.П. позов підтримав з наведених у ньому підстав. Додатково зазначив, що дочка сторін проживала в Республіці Польщі з батьком на постійній основі зі згоди матері. Коли почалася війна в Україні люди почали виїжджати за кордон, дитина залишилась з батьком в цілях безпеки і разом вони проживали півтора роки, проти цього не заперечувала відповідачка, про що свідчить її мовчазна згода, оскільки ні в судові, ні в інші органи вона не зверталась. Дитину відповідачка вивезла в Україну без згоди позивача. З метою повернення дитини у вересні 2023 року позивач звернувся до французьких компетентних органів та лише в лютому 2024 року з відповіді Міністерства юстиції України довідався, що до суду повинен звертатись сам. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] позов не визнала. Пояснила, що дитина постійно проживала разом з нею в Україні, батькові бачитися з дитиною не забороняла, давала згоду на її виїзд з відповідачем до Польщі, проте вчасно він її ніколи не повертав. Коли в Україні розпочалася війна, зателефонувала відповідачу і повідомила, що приїде та забере дитину. Приїхавши до його місця проживання 25 чи 26 лютого 2022 року (точно не пам`ятає) відповідач сказав, що дитина буде жити з ним і він її не віддасть, після чого закрив двері. Цього ж дня пішла до місцевої польської поліції, однак там запросили у неї рішення суду на підтвердження того, що дитина має проживати разом із нею. Через три тижні по цьому в Польщі звернулась до адвоката, який подав в її інтересах позов про повернення дитини в Україну. Ця справа на даний час закрита через відсутність спору, так як дитина уже в Україні. З лютого по липень 2023 року проживала з чоловіком у Німеччині, щомісяця їздила до дочки, проте позивач не завжди відповідав на її дзвінки і відкривав двері. Під час цих поїздок жила в готелі, забирати дитину до себе позивач жодного разу не дозволяв. При кожних таких відвідинах дитина перебувала у занедбаному стані, волосся було не розчесане, був педикульоз, одіта не по погоді, одяг нечистий і не охайний. Згоди на відвідування дочкою дитсадка в Польщі не давала. Коли приїхала до цього дитсадка відвідати дочку, то її не пропустила охорона. Дитина їй телефонувала, що хоче додому, плакала, була навіть голодною. Родина позивача з дитиною контакту не має, його мати дитину бачила лише один раз. Щоб побачити дитину позивач ставив їй умови сексуального характеру, про що свідчать надіслані ним на телефон повідомлення. З цього приводу зверталась до польського суду, однак суд встановив, що ці повідомлення не були публічними. Поїхати з дитиною в Німеччину не могла, оскільки позивач не давав їй такої згоди. Дитину не викрадала, з позивачем попередньо неодноразово обговорювала, що дитина хоче додому в Україну до бабусі і дідуся. Польща не є постійним місцем проживання дитини, там вона перебувала тимчасово, а саме, щоб відвідати батька. Рідною і основною мовою дитини є українська, на ній вона розмовляє і думає. Також дитина учить англійську мову та трішки знає польську і французьку мови. Просила відмовити у задоволенні позову. \~ \~ \~ \~Представник відповідача адвокат Полуніна К.А., приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримала відзив на позовну заяву та додатково зазначила, що з точністю ніхто не знав, чи почнеться в Україні війна, чи ні, тому відповідач самовільно вирішив не повертати 15 лютого 2022 року дитину матері та силоміць її утримував в Польщі без згоди відповідача. Орган опіки і піклування прийняв рішення про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю і це мало місце уже в липні-жовтні 2023 року. Із цим позовом [PERSON] звернувся лише після того, як мати дитина подала до суду позов про визначення місця проживання дитини разом із нею. Дитина не є громадянином Республіки Польща та жодного відношення до цієї держави не має, тому відсутні правові підстави для її повернення до цієї держави. Позивач також не є громадянином Польщі, не має там житла у власності та сталих соціальних зв`язків. Просила відмовити у задоволенні позову за безпідставністю заявлених вимог. \~ \~ \~ \~Представник третьої\~особи виконавчого комітету Вишнівської сільської ради як органу опіки та піклування висловилася за відсутність підстав для задоволення позову. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. \~ \~ \~ \~ [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . У шлюбі сторони не перебували. Мати дитини 15 січня 2020 року уклала шлюб із громадянином [PERSON] , змінивши дівоче прізвище [PERSON] на [PERSON] . \~ \~ \~ \~Батько дитини [PERSON] ( [PERSON] ) є громадянином Республіки Франція, мати дитини [PERSON] - громадянка України. \~ \~ \~ \~Дитина народилася в місті Ковель, Україна, від народження є громадянкою України, а також має громадянство Республіки Франції. \~ \~ \~ \~З народження дитина разом з матір`ю проживали по [ADDRESS] , Україна. \~ \~ \~ \~Батько [PERSON] ( [PERSON] ) тривалий час проживає в Республіці Польща, на даний час за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~У 2019 році [PERSON] разом з дитиною поїхала до Німеччини. \~ \~ \~ \~З адресованого [PERSON] повідомлення адвоката Кірілла Андріані від 29.11.2019 вбачається, що згідно судової угоди перед окружним судом м.Бамберг від 13.11.2019 в`їзд до Німеччини матері дитини з [PERSON] можливий лише за письмовою згодою батька дитини. Угода застосовується з 13.11.2019 року до результату судового слідства розпочатого в Україні. \~ \~ \~ \~На розгляді Любомльського районного суду Волинської області знаходились справи: № 163/2037/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку участі батька у вихованні спільної з відповідачем дитини, зобов`язати відповідача не чинити йому перешкод у спілкуванні з дитиною та узгоджувати із ним виїзди дитини за межі України та населеного пункту місця проживання дитини; № 163/1958/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дочки [PERSON] разом із нею, як матір`ю. Указані позови ухвалами суду від 21 жовтня 2022 року та від 09 серпня 2022 року, відповідно, залишені без розгляду. Починаючи з 18 грудня 2020 року [PERSON] надавала [PERSON] нотаріальні дозволи на тимчасовий виїзд малолітньої дочки [PERSON] Селена за кордон до Республіки Польща з метою відпочинку, оздоровлення, туризму у супроводі батька [PERSON] , який зобов`язувався повернути дитину в Україну після завершення терміну поїздок. Нотаріальні дозволи [PERSON] надавала [PERSON] на такі періоди: з 19 грудня 2020 року по 25 січня 2021 року, з 10 березня 2021 року по 03 квітня 2021 року, з 26 травня 2021 року по 30 червня 2021 року, з 06 серпня 2021 року по 25 вересня 2021 року, з 20 жовтня 2021 року по 20 листопада 2021 року, з 15 січня 2022 року по 15 лютого 2022 року. За останнім таким дозволом [PERSON] не виконав взятого на себе зобов`язання і у визначений максимальний термін до 15 лютого 2022 року дитину в Україну не повернув і цієї обставини він не заперечує. Загальновідомим фактом є те, що 24 лютого 2024 року росія розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, який затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні з 24 лютого 2022 року введений воєнний стан, який неодноразово продовжувався і триває по цей день. На території Польщі дитина перебувала разом із батьком до 19 липня 2023 року. З 09 березня 2022 року по липень 2023 року малолітня [PERSON] відвідувала дитячий садок у Варшаві, що підтверджується довідкою директора цього дитячого садка. У цій же довідці зазначено, що на думку вчителя, [PERSON] добра, емпатична, спокійна і шаноблива дівчинка; вона добре інтегрована у клас і її люблять однокласники. 19\~липня 2023\~року [PERSON] \~вивезла дочку\~ [PERSON] до\~України і\~це не\~заперечується самою\~ [PERSON] та підтверджується наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 30.08.2024 № 19-59768/18/24. 01 серпня 2023 року [PERSON] звернувся до Міністерства юстиції України із заявою відповідно до Гаазької конвенції від 25 жовтня 1980 року про сприяння поверненню дитини. У заяві вказав, що 16 липня 2023 року [PERSON] приїхала до [PERSON] , щоб відвідати дитину. 17 липня 2023 року усі разом поїхали в торговий центр Blue City, щоб купити дитині одяг. [PERSON] відлучилась з дитиною до вбиральні та більше вони не повернулись. Співучасники допомогли [PERSON] втекти. Вжитими Міністерством юстиції України заходами через органи поліції було встановлено місце знаходження дитини [PERSON] та її матері [PERSON] в Україні. Для мирного врегулювання питання на адресу матері дитини [PERSON] через Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції 09 січня 2024 року був надісланий лист для висловлення пропозиції щодо добровільного повернення дитини в Польщу або взяття участі в процедурі медіації. На цей лист [PERSON] надала письмові пояснення від 16.01.2024, у яких вказала, що насправді дитину викрав [PERSON] , який, виїхавши [INFO] разом з дочкою до [PERSON] , не виконав своєї обіцянки щодо вчасного повернення дитини в Україну. Коли в лютому 2022 року в Україні розпочалася війна, [PERSON] категорично відмовився повертати дитину. Проти цього на той момент вона не заперечувала, оскільки турбувалась за життя і здоров`я дитини. Проте, приїхавши 26 лютого 2022 року до [PERSON] , щоб забрати дочку, [PERSON] категорично відмовився її повертати. Згоди на проживання дочки в Польщі не давала, [PERSON] її думки взагалі не враховував, не давав залишатися з донькою на одинці, чинив психологічний тиск, обмежував їх спілкування. Під час чергового відвідування 18 липня 2023 року дочка повідомила, що хоче додому в Україну, до бабусі і дідуся, оскільки сумує за ними. В цей же день вирішила забрати дочку та вони поїхали в Україну. Дитину не викрадала, а забрала її в Україну за її ж вимогою. Дитина проживає за місцем своєї реєстрації, відвідує дошкільний навчальний заклад, має друзів, охоплена любов`ю та турботою. 03 серпня 2023 року комісією служби у справах дітей Вишнівської сільської ради проведено обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] по [ADDRESS] . В акті № 40 задокументовано, що дитина проживає з матір`ю [PERSON] , бабусею та дідусем (батьками відповідачки), має власне спальне місце для сну і відпочинку, одяг та взуття відповідає віку і сезону, має багато іграшок та розвиваючих ігор для розвитку і навчання. У родині панують дружні відносини, довіра. Рішенням виконавчого комітету Вишнівської сільської ради від 29 серпня 2023 року № 9/6 затверджено висновок органу опіки та піклування цієї сільської ради про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Орган опіки та піклування дійшов висновку, що проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю відповідає інтересам дитини. Листом від 21 лютого 2024 року № 27951/19727-33-24/12.3.2 Міністерство юстиції України надало адвокату Ільїну О.П., який діяв в інтересах [PERSON] , відповідь, якою, посилаючись на застереження до ст.ст.26 і 42 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, які зробила Республіка Польща під час приєднання до цієї Конвенції, повідомило, що право ініціювання судових процедур з питання повернення дитини з України до іноземної держави має зацікавлена особа, якій належить право піклування про дитину. Згідно із довідкою Хворостівського закладу дошкільної освіти від 13.10.2023 № 5 малолітня [PERSON] Селена відвідує цей дошкільний заклад. З повідомлення директора цього дошкільного закладу освіти від 15.03.2024 №6, адресованого завідувачу сектору «Служба у справах дітей» Вишнівської сільської ради, вбачається, що 09 лютого 2024 року [PERSON] увірвався в дитячий садок, де на той момент діти перебували на тихій годині, і силоміць намагався викрасти малолітню [PERSON] , схопивши її з ліжечка, спробував покинути дитячий заклад, відштовхуючи усіх на своєму шляху, проте співробітники вчасно зреагували і встигли закрити усі двері. Лєру [PERSON] нецензурно лаявся в адресу співробітників дитсадка, простягав до них руки, тому змушені були зателефонувати до матері дитини та на лінію поліції «102». В ході розмови з`ясували, що [PERSON] хоче забрати дитину до Польщі у м.Варшава. По прибуттю матері дитини [PERSON] вдалося його вговорити відпустити дитину, проте після цього він наніс [PERSON] удар в область голови та дізнавшись про прибуття поліції відразу покинув заклад. Після цих подій у [PERSON] змінився емоційний стан, вона стала дуже тривожною, на кожний незрозумілий шорох вона підривається і оглядається, а коли у дитячий садок приходять люди, намагається на деякий час заховатись, щоб побачити на власні очі хто прийшов. У спілкуванні дитина, зі страхом в очах, каже, що боїться, що по неї прийде і забере [PERSON] (так вона називає свого біологічного батька). [INFO] батько дитини вдруге увірвався у дитячий садок та, бігаючи з увімкненою камерою на мобільному телефоні, шукав дочку. Переконавшись, що [PERSON] немає, покинув заклад, виражаючись нецензурною лайкою, при цьому налякав усіх дітей та співробітників садка. По факту нанесення [PERSON] 09 лютого 2024 року тілесних ушкоджень [PERSON] у Єдиний реєстр досудового розслідування були внесені відомості № 12024035560000032 за ознаками ч.1 ст.125 КК України. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду із цим позовом, оскільки вважає, що постійним місцем проживання дитини є Республіка Польща, а мати дитини [PERSON] незаконно викрала її і перемістила до України, де для життя і здоров`я дитини існує небезпека, у зв`язку з воєнними діями, які тривають з лютого 2022 року. \~ \~ \~ \~В якості свідка [PERSON] суду показав, що дитина із ним щаслива, вони разом добре проводили час, відпочивали. Після того як в Україні розпочалась війна дитина залишилась з ним проживати зі згоди матері [PERSON] . В дитсадок дитину віддав також зі згоди матері. Дитсадок дійсно охороняється, однак [PERSON] ніколи не просила дозволу до нього потрапити. За увесь період перебування дитини у нього відповідач відвідувала дитину лише 3-4 рази, матеріальної допомоги не надавала, лише декілька разів купували для дитини деякі речі. \~ \~ \~ \~Правовідносини щодо\~повернення дітей,\~які незаконно\~утримуються в\~державі,\~відмінній від\~держави їх\~постійного проживання,\~урегульовані положеннями\~Гаазької конвенції\~1980\~року,\~до якої\~Україна приєдналася\~згідно із\~Законом України\~«Про приєднання\~України до\~Конвенції про\~цивільно-правові\~аспекти міжнародного\~викрадення дітей»\~від 11\~січня 2006\~року N 3303-IV. \~ \~ \~ \~Ця Конвенція для України набрала чинності 01 вересня 2006 року. Відповідно до ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Частиною першою статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Гаазька конвенція 1980 року (далі Гаазька конвенція) захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання. Згідно із ст.1 Гаазької конвенції цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Відповідно до ч.1 ст.3 Гаазької конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом ч.2 ст.3 Гаазької конвенції права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Відмова враховувати заперечення проти повернення дитини підпадає під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції. Відповідно до ч.1 ст.12 Гаазької конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де перебуває дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Згідно із ч.2 ст.12 Гаазької конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини). За змістом ст.13 Гаазької конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. Виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити: -по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції); -по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); -по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини. Отже, звертаючись до суду з позовом про повернення дитини у порядку Гаазької конвенції, позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої він просить повернути дитину, а також, що він здійснював опіку, піклування про дитину до її незаконного переміщення із звичайного місця її проживання (постанова Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 712/9027/21, провадження № 61-12883св22). Поняття «місце постійного проживання» не визначене Гаазькою конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин. Верховний Суд у постановах від 01 листопада 2022 року у справі № 201/1577/21, від 31 січня 2024 року у справі № 336/5265/22 зазначав, що звичайне місце проживання може підтверджуватися таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі В той же час, як свідчить практика іноземних судів щодо застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, при визначенні звичайного місця проживання мають також враховуватися наступні обставини. По-перше, якщо існує очевидне свідчення намірів розпочати нове життя в іншій країні, тоді попереднє місце звичайного проживання, як правило, втрачається та з`являється нове. По-друге, якщо переїзд відбувається на необмежений час або потенційно може не обмежуватися в часі, попереднє місце звичайного проживання після переїзду може також бути втрачено, а нове - знайдено достатньо швидко. Однак, якщо час переїзду обмежений, навіть якщо він триває достатньо великий проміжок часу, в ряді юрисдикцій ухвалювалося рішення про збереження місця звичайного проживання протягом цього часу. Це може бути застосовано в тих випадках, коли батьки уклали угоду про тимчасове перебування дитини в іншій державі. Оцінка інших ситуацій має тенденцію слідувати одному із зазначених підходів: «намірів батьків», заснованому на спільному намірі батьків відносно характеру переїзду; «інтересів дитини», де підкреслюється фактична реальність життя дитини (освіта, соціальна взаємодія, сімейні відносини тощо), змішаному. При визначенні того, який підхід має застосовуватися, береться до уваги вік дитини (пункт 13.85 PracticalHandbook onthe Operationof the1996 Hague ChildProtection Convention). Європейський суд з прав людини у рішенні «X. проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98)) зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У цій\~справі на\~підставі досліджених\~доказів суд\~встановив,\~що малолітня [PERSON] народилася в Україні і її постійним місцем проживання від народження ( [INFO] ) знаходиться в Україні, а саме за адресою: [ADDRESS] . Вона проживає разом з матір`ю [PERSON] , бабусею та дідусем (батьками відповідачки). До грудня 2020 року батько [PERSON] відвідував дитину виключно за місцем її проживання в Україні та лише за погодженням з матір`ю, з її нотаріальної згоди, починаючи з 19 грудня 2020 року почав забирати дитину до місця свого проживання у Республіці Польща. За усною домовленістю з відповідачем дитину забирав на місяць через місяць. Такі поїздки\~мали виключно\~тимчасовий характер\~і це\~підтверджується нотаріальними\~заявами матері\~дитини [PERSON] ,\~якими вона\~надавала позивачу\~дозвіл на\~вивезення дитини\~за кордон\~виключно тимчасово з метою відпочинку, оздоровлення, туризму. На той час дитина мала три роки, тобто школу не відвідувала, тому такий встановлений за усною домовленістю між батьками спосіб і порядок участі батька у вихованні і спілкуванні з дитиною був прийнятний та не шкодив зростанню і розвитку дитини. Нотаріальний дозвіл на вивезення дитини за кордон у кожному випадку надавався на конкретно визначений період, після завершення якого позивач [PERSON] зобов`язаний був повернути дитину в Україну. Кожного разу, за виключенням останнього, відповідач, хоч і невчасно, однак завжди повертав дитину до України. В останнє нотаріальний дозвіл на вивезення дитини до Польщі відповідач надавала на період з 15 січня 2022 року по 15 лютого 2022 року, проте у вказаний термін дитину в Україну позивач також не повернув, чим порушив взяте на себе зобов`язання і узгоджений з відповідачем спосіб його участі у вихованні і побаченні з дитиною. Доводи позивача про те, що дитину вчасно до України не повернув з причин сповіщення у ЗМІ про найближче вторгнення росії в Україну, суд до уваги не приймає, оскільки така інформація в інформаційному просторі уже мала місце під час попереднього перебування дитини у нього в період з 20 жовтня 2021 року по 20 листопада 2021 року. Після вторгнення 24 лютого 2022 року росії в Україну відповідач по телефону дійсно погодила з позивачем перебування у нього дитини, однак лише до її приїзду, але коли вона приїхала дитину він не віддав. Малолітня [PERSON] Селена проживала з батьком у Польщі з 15 січня 2022 року по 18 липня 2023 року, тобто півтора роки. У цей період вона відвідувала дитячий садок. З огляду на вищевказані обставини, за яких дитина залишилась проживати з батьком, суд не вбачає достатніх і обґрунтованих підстав вважати, що Республіка Польща була постійним місцем проживання [PERSON] та після переїзду до цієї держави вона прижилась у середовищі, яке її оточувало. Доказів того, що дитина вважала своє місце проживання у Республіці Польща постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, суду не надано. Позивач проживає один, його мати дитину бачила лише один раз. Інформація про місце проживання своїх родичів позивач не надав. В силу віку дитини очевидним є те, що вона вільно не володіє польською мовою, тобто мовою держави, у якій тимчасово проживала. Також позивач не надав доказів того, чи має дитина в Польщі друзів, певні захоплення, з ким, окрім нього та оточення дитсадка, спілкується, проводить дозвілля. Самі по собі факти проживання дитини з батьком та відвідування дитячого садка у чужій для неї країні, яка має відмінну культуру, звичаї, мову, у тому числі манеру спілкування, не спроможне свідчити, що за цих двох чинників дитина соціалізувалась у новому для неї середовищі і це є її постійним місцем проживання, яке б для неї було комфортним і вона не хотіла його залишати. Натомість судом достовірно встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що малолітня [PERSON] з народження постійно проживала на території України, де має сталі сімейні зв`язки, проживала разом зі своєю матір`ю, дідусем та бабусею (батьками матері), які про неї опікуються і з якими продовжує проживати після повернення в Україну у липні 2023 року. За місцем проживання в Україні для неї створені належні матеріально-побутові умови, дитина забезпечена усім необхідним для її розвитку і навчання, в родині панують дружні відносини та довіра, вона відвідує дитячий садок, спілкується рідною українською мовою. Тобто, саме в Україні дитина має сталі сімейні та соціальні зв`язки, саме тут у неї почав формуватись загальний світогляд, прив`язаність до певного оточення, друзів, звичного для неї укладу. На час розгляду справи в суді, після повернення дитини з Польщі, минуло більше року, через два місяці дочці сторін виповниться повних сім років, проте ознак того, що вона бажає повернутися до Польщі і проживати разом з батьком, не виявляє. Навпаки, як встановлено з листа директора Хворостівського закладу дошкільної освіти від 15.05.2024 року № 6, малолітня Луїза боїться, що по неї прийде і забере батько. Така поведінка дитини дає підстави вважати, що її спогади про проживання в Республіці Польща не приваблюють її для подальшого повернення і проживання в тих же умовах і середовищі, у яких вона провела півтора року. Зазначене, у свою чергу, свідчить, що у такому середовищі за півтора року вона не адаптувалася. Наведені обставини у своїй сукупності дають підстави для висновку, що малолітня [PERSON] Селена не проживала в Республіці Польща на постійній основі, а її перебування у цій державі було тимчасовим і зумовленим виключно об`єктивними чинниками, а саме, повномасштабним вторгнення росії на територію України, чим скористався батько дитини в силу свого бажання, щоб дитина залишилась проживати разом з ним. Суд беззаперечно враховує батьківські права стосовно дитини, однак при цьому виходить з того, що відповідні права батька не можуть превалювати над правами і законними інтересами самої дитини, оскільки примусова зміна способу і укладу життя, місця проживання та складу родини може призвести до негативних наслідків для малолітньої [PERSON] . Отже,\~назвати Республіку\~Польща звичним\~місцем проживання\~дочки сторін\~з огляду\~на встановлені\~обставини справи\~вочевидь неможливо. Відповідно до Принципу 6, затвердженого Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Існування жодної виняткової обставини, на яку вказує зазначений Принцип 6 Декларації прав дитини, судом не встановлено. За висновками, викладеними ЄСПЛ у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення від 12 липня 2011 року (заява № 14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення. На підставі досліджених в справі доказів та встановлення фактичних взаємовідносин між сторонами і дитиною суд дійшов висновку, що звичайним місцем проживання малолітньої [PERSON] як до виїзду до Республіки Польща, так і після повернення до України, була і є Україна. У зв`язку із цим відсутні жодні правові підстав для повернення дитини до Республіки Польща за правилами Гаазької конвенції 1980 року, оскільки звичайним місцем проживання дитини була і є Україна, а перебуваючи у Республіці Польща, дитина не набула нового звичайного для себе та постійного місця проживання у цій країні. Крім цього, за обставинами справи, на переконання суду, повернення малолітньої [PERSON] до Польщі не можна вважати доцільним, оскільки у випадку примусової зміни укладу життя малолітньої дитини та повернення її до цієї країни існуватиме серйозний ризик заподіяння дитині психічної шкоди. Введення в Україні воєнного стану у жодному разі не свідчить про автоматичне застосування положень Гаазької конвенції і наявності підстав для повернення дитини до країни, яка не є постійним (звичайним) місцем проживання дитини. Таким чином, заявлені батьком дитини позовні вимоги задоволенню не підлягають і така відмова ґрунтується на приписах Гаазької Конвенції, яка визначає випадки, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини. З огляду на відмову у задоволенні позову, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed