Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

09 липня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернуся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 22 березня 2023 року між ТОВ «Аванс кредит» та відповідачем було укладено в електронній формі кредитний договір №10305-03/2023, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 6000 гривень строком на 25 днів, зобов`язавшись повернути кредит в порядку, строки та на умовах, визначених цим електронним кредитним договором. В подальшому на підставі договорів факторингу №21062023 від 21 червня 2023 року, №27122023-1 від 27 грудня 2023 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним електронним кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач свої кредитні зобов`язання не виконав належним чином, внаслідок чого в нього утворилась кредитна заборгованість в загальному розмірі 12290,8 гривень, з яких: 6000 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 6290,8 гривень\~ заборгованість за процентами за користування кредитом, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість. Також позивач послався, що на підставі договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №78631435 від 16 травня 2023 року, розмір заборгованості якого станом на 31 травня 2024 року становить 39611,25 гривень, з яких: 10500 гривень заборгованість за тілом позики, 29111,25 гривень заборгованість за процентами за користування позикою. Оскільки відповідач таку заборгованість не погасив, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вищевказаним договором позики в повному обсязі. 16 лютого 2023 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем було укладено в електронній формі договір про споживчий кредит №9615213, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 3000 гривень строком на 105 днів, зобов`язавшись повернути кредит в порядку, строки та на умовах, визначених кредитним договором. В подальшому на підставі договору факторингу №27102023/1 від 27 жовтня 2023 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач свої кредитні зобов`язання не виконав належним чином, внаслідок чого в нього утворилась кредитна заборгованість станом на 31 травня 2024 року в загальному розмірі 7108,8 гривень, з яких: 1380 гривень заборгованість за тілом кредиту, 5428,8 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 300 гривень комісії, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість. 17 квітня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем було укладено в електронній формі договір про споживчий кредит №103206178, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 3000 гривень строком на 105 днів, зобов`язавшись повернути кредит в порядку, строки та на умовах, визначених кредитним договором. В подальшому на підставі договору факторингу №27102023/1 від 27 жовтня 2023 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач свої кредитні зобов`язання не виконав належним чином, внаслідок чого в нього утворилась кредитна заборгованість станом на 31 травня 2024 року в загальному розмірі 11007,6 гривень, з яких: 2280 гривень заборгованість за тілом кредиту, 8157,6 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 570 гривень комісії, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22 березня 2023 року між ТОВ «Аванс кредит», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено в електронній формі договір про надання споживчого кредиту №10305-03/2023. З боку відповідача договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За умовами вказаного кредитного договору, з урахуванням на заявку від 21 квітня 2023 року про відстрочення виконання зобов`язання та додаткову угоду №3 відповідач отримав кредит в розмірі 6000 гривень строком на 25 днів (відстрочено на 10 днів), зобов`язавшись його повернути згідно графіку розрахунків до 30 квітня 2023 року, сплативши 675,25% річних за користування кредитом. Викладене підтверджується копією означеного договору з додатком, копією заявки на відстрочення, копією додаткової угоди №3. 21 червня 2023 року між ТОВ «Аванс кредит», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Інвеструм», як фактором, укладено договір факторингу №21062023, за умовами п.2.1 якого сторони дійшли згоди, що для реалізації фактором придбаних ним прав клієнт під час підписання цього договору передав за узгодженням сторін на електронну пошту фактора або кур`єрською доставкою у письмовому вигляді або на електронному носієві (за вибором клієнта флеш-накопичувач, компакт-диск та інші носії інформації) фактору заповнений Реєстр Боржників за формою, встановленою у Додатку №1 до цього договору (якщо інша форма не буде узгоджена сторонами на момент укладення Реєстру Боржників, виходячи з предмету та умов основного договору), та інші документи. Дані обставини підтверджуються копією означеного договору факторингу. В той же час, матеріали цивільної справи не містять жодних доказів виконання фактором та/або клієнтом своїх договірних зобов`язань за вищевказаним договором факторингу. Зокрема відсутні докази як сплати фактором коштів клієнту і прийняття відступлених прав вимоги, так і докази відступлення клієнтом факторові прав вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту №10305-03/2023 від 22 березня 2023 року. Щодо останньої обставини, то в матеріалах справи відсутній Реєстр Боржників або його копія. 27 грудня 2023 року між позивачем, як фактором, та ТОВ «ФК «Інвеструм», як клієнтом, укладено договір факторингу №27122023-1, за умовами якого клієнт зобов`язався відступити факторові права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах боржників, а фактор їх прийняти та передати кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. До копії означеного договору факторингу №27122023-1 долучено витяг з Реєстру боржників, в якому зазначено договір про надання споживчого кредиту №10305-03/2023 від 22 березня 2023 року. Разом з тим, суд не може прийняти до уваги вказані договір та витяг з реєстру боржників як належні, допустимі та достовірні докази набуття позивачем прав вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту №10305-03/2023 від 22 березня 2023 року, оскільки, як вказувалось вище, у справі відсутні докази набуття ТОВ «ФК «Інвеструм», як попереднім кредитором (другим по відношенню до первісного кредитодавця), прав кредитора за договором про надання споживчого кредиту №10305-03/2023 від 22 березня 2023 року, а отже відсутні і докази можливості відступлення таких прав позивачу. Із матеріалів цивільної справи слідує, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача кредитну заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №10305-03/2023 від 22 березня 2023 року станом на 31 травня 2024 року в загальному розмірі 12290,8 гривень, з яких: 6000 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 6290,8 гривень\~ заборгованість за процентами за користування кредитом. 16 травня 2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №78631435 у формі електронного документу на відповідному інтернет-ресурсі https://mycredit.ua. З боку відповідача договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За умовами вказаного договору відповідач отримав у позику 10500 гривень строком на 30 днів, зобов`язавшись повернути позику до 15 червня 2023 року включно, сплативши 2,5% на день за користування позикою, а 2,7% на день за понадстрокове користування позикою (ст.625 ч.2 ЦК України). Викладене підтверджується копією означеного договору з додатком. Як встановлено судом із матеріалів цивільної справи, відповідач, як позичальник, на відміну від позикодавця, своїх договірні зобов`язання належним чином не виконав, у встановлений договором строк і в подальшому отриману позику не повернув, відсотки за користування позикою не сплатив, внаслідок чого в нього станом на 22 листопада 2023 року перед позикодавцем виникла заборгованість в загальному розмірі 39611,25 гривень, з яких: 10500 гривень заборгованість за тілом позики, 29111,25 гривень\~ заборгованість за відсотками за користування позикою. Викладені обставини підтверджуються копією витягу з реєстру боржників, а також копією розрахунку. При цьому, ані розрахунок заборгованості, ані інші матеріали цивільної справи не містять жодних доказів пролонгації строку, на який надавалась позика. За таких обставин викладене зумовлює висновок суду, що дійсний розмір правомірно нарахованих процентів саме за строкове користування позикою становить 2362,5 гривень (згідно додатку до договору позики). Решту суми боргу, що значиться як проценти, в розмірі 26748,75 гривень становлять проценти за неправомірне користування позичальником позикою в розумінні ст.625 ЦК України за відповідною ставкою (2,7% на день). При цьому з огляду на кінцеву дату строку надання позики проценти за неправомірне користування позикою нараховані за період після 24 лютого 2022 року. 14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №14/06/21 та додаткові угоди до нього №2 від 28 липня 2021 року, №13 від 22 листопада 2023 року, за умовами яких з урахуванням витягу з реєстру боржників №12 від 22 листопада 2023 року позивач набув належних ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» прав вимоги за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №78631435 від 16 травня 2023 року в розмірі наведеної вище заборгованості в загальному розмірі 39611,25 гривень, який не змінився і станом на дату здійснення розрахунку позивачем 31 травня 2024 року. Наведені обставини підтверджуються копіями договору факторингу та додаткових угод до нього, копією акту прийому-передачі Реєстру Боржників, копією витягу з Реєстру боржників. 16 лютого 2023 року між ТОВ «Мілоан», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником укладено договір про споживчий кредит №9615213, за умовами якого відповідача отримав кредит в розмірі 3000 гривень строком на 105 днів, зобов`язавшись повернути кредит до 16 лютого 2023 року щомісячними платежами, сплативши 1,5% (3% при продовження строку користування кредитом на базових умовах) від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, комісію за надання кредиту в розмірі 300 гривень, а інші обов`язкові платежі. Викладені обставини підтверджуються копією означеного договору з додатками, копією паспорту споживчого кредиту, копією анкети-заяви на кредит, копією платіжного доручення. Пунктами 2.3.1, 2.3.2 договору про споживчий кредит №9615213 від 16 лютого 2023 року передбачені порядок та підстави пролонгації строку кредитування. Із матеріалів цивільної справи судом також встановлено, що на відміну від кредитодавця позичальник належним чином свої договірні зобов`язання за договором про споживчий кредит №9615213 від 16 лютого 2023 року не виконав, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість за цим кредитним договором станом на 27 жовтня 2023 року в загальному розмірі 7108,8 гривень, з яких: 1380 гривень заборгованість за тілом кредиту, 5428,8 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 300 гривень комісії, що підтверджується розрахунком заборгованості. 27 жовтня 2023 року між ТОВ «Мілоан», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №27102023/1, за умовами якого з урахуванням витягу з реєстру боржників №1 від 27 жовтня 2023 року позивач набув належних ТОВ «Мілоан» прав вимоги за договором про споживчий кредит №9615213 від 16 лютого 2023 року в розмірі наведеної вище заборгованості в загальному розмірі 7108,8 гривень, який не змінився і станом на дату здійснення розрахунку позивачем 31 травня 2024 року. Наведені обставини підтверджуються копіями договору факторингу, копією витягу з реєстру боржників, копією розрахунку заборгованості. 17 квітня 2023 року між ТОВ «Мілоан», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником укладено договір про споживчий кредит №103206178, за умовами якого відповідача отримав кредит в розмірі 3000 гривень строком на 105 днів, зобов`язавшись повернути кредит до 17 квітня 2023 року щомісячними платежами, сплативши 2% (3% при продовження строку користування кредитом на базових умовах) від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, комісію за надання кредиту в розмірі 570 гривень, а інші обов`язкові платежі. Викладені обставини підтверджуються копією означеного договору з додатками, копією паспорту споживчого кредиту, копією анкети-заяви на кредит, копією платіжного доручення. Пунктами 2.3.1, 2.3.2 договору про споживчий кредит №103206178 від 17 квітня 2023 року передбачені порядок та підстави пролонгації строку кредитування. Із матеріалів цивільної справи судом також встановлено, що на відміну від кредитодавця позичальник належним чином свої договірні зобов`язання за договором про споживчий кредит №103206178 від 17 квітня 2023 року не виконав, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість за цим кредитним договором станом на 27 жовтня 2023 року в загальному розмірі 11007,6 гривень, з яких: 2280 гривень заборгованість за тілом кредиту, 8157,6 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 570 гривень комісії, що підтверджується розрахунком заборгованості. 27 жовтня 2023 року між ТОВ «Мілоан», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №27102023/1, за умовами якого з урахуванням витягу з реєстру боржників №2 від 27 жовтня 2023 року позивач набув належних ТОВ «Мілоан» прав вимоги за договором про споживчий кредит №103206178 від 17 квітня 2023 року в розмірі наведеної вище заборгованості в загальному розмірі 11007,6 гривень, який не змінився і станом на дату здійснення розрахунку позивачем 31 травня 2024 року. Наведені обставини підтверджуються копіями договору факторингу, копією витягу з реєстру боржників, копією розрахунку заборгованості. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживчий кредит»), а також договір позики (ст.1046 ЦК України). Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить норма ст.1 Закону України «Споживче кредитування». Зі змісту норм ст.ст.8, 9 Закону України «Про споживче кредитування» слідує, що кредитодавець має право включати до умов кредитного договору обов`язок позичальника сплачувати на користь кредитодавця комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Положеннями ст.3 ч.1 п.5 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Нормами ч.ч.3-6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Нормою ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 3 ч.1 п.п.6, 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Частинами 12, 13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Статтями 5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Частиною 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В той же час, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №№58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року, №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року, №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року, №271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 травня 2024 року, №469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23 липня 2024 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні останній раз з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб. За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Положеннями ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову в частині позовних вимог за договором про надання споживчого кредиту №10305-03/2023 від 22 березня 2023 року. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду зазначених позовних вимог, ґрунтується на тому, що позивач не є первісним кредитодавцем за договором про надання споживчого кредиту №10305-03/2023 від 22 березня 2023 року, а отже його право на пред`явлення позову до відповідача про стягнення кредитної заборгованості за означеним договором має бути належним чином доведено перед судом. Обґрунтовуючи правомірність пред`явлення означених позовних вимог про стягнення на свою користь з відповідача кредитної заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №10305-03/2023 від 22 березня 2023 року, позивач посилається на набуття ним відповідного права вимоги до відповідача на підставі двох послідовно укладених договорів факторингу, за наслідками яких останнім кредитором і став позивач. При цьому позивач є стороною (фактором) другого за часом укладення договору факторингу (№27122023-1 від 27 грудня 2023 року), клієнтом у якому виступив ТОВ «ФК «Інвеструм». В свою чергу, за твердженнями сторони позивача, ТОВ «ФК «Інвеструм» став кредитором та набув прав вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту №10305-03/2023 від 22 березня 2023 року, які начебто і відступив позивачу, на підставі першого із згаданих двох договорів факторингу договору факторингу №21062023 від 21 червня 2023 року. В цьому договорі ТОВ «ФК «Інвеструм» виступив в якості фактора, а первісний кредитодавець відповідача ТОВ «Аванс кредит» в якості клієнта. Однак, як вже зазначалось вище, матеріали справи не містять жодного доказу виконання сторонами договору факторингу №21062023 від 21 червня 2023 року своїх зобов`язань за цим договором, а також доказів того, що предметом такого договору факторингу були в тому числі і права вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту №10305-03/2023 від 22 березня 2023 року, кредитну заборгованість за яким просить стягнути позивач. В матеріалах справи відсутній Реєстр Боржників або його належним завірена копія, в якій би вказувалось, що ТОВ «Аванс кредит» відступає на користь ТОВ «ФК «Інвеструм» права вимоги кредитора до відповідача за договором про надання споживчого кредиту №10305-03/2023 від 22 березня 2023 року. Відтак, наразі в суду не має жодних достатніх та переконливих підстав вважати, що позивач набув прав вимоги до відповідача, а отже і прав вимагати стягнення кредитної заборгованості з відповідача на свою користь за договором про надання споживчого кредиту №10305-03/2023 від 22 березня 2023 року. Таки чином, суд доходить висновку про неправомірність, безпідставність, необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог у відповідній їх частині, а отже і про неможливість їх задоволення ні повністю, ні частково на користь позивача. Вирішуючи заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №78631435 від 16 травня 2023 року, суд виході з наступного. В судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, договору позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №78631435 від 16 травня 2023 року в електронній формі, яка прирівнюється за законом до письмової, шляхом прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції (оферти) позикодавця укласти такий договір у мережі Інтернет на інтернет-ресурсі https://mycredit.ua, як різновиду інформаційно-телекомунікаційної системи. При цьому прийняття відповідачем пропозиції укласти означений договір здійснено шляхом заповнення ним формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі та підписанням за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За таких обставин вищевказаний договір позики за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, та є підставою для виникнення у сторін цього договору прав та обов`язків, передбачених цим договором. Свої договірні зобов`язання позикодавцем виконано в повному обсязі та надано відповідачу позику в обумовленій договором сумі шляхом перерахування на визначений відповідачем банківський рахунок. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначений договором строк не виконав, оскільки тіло позики та проценти за його користування у повному розмірі та строки, а також станом на час розгляду справи не повернув. За таких обставин, враховуючи, що в ході розгляду справи також підтверджено укладення між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем у справі договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року з урахуванням додаткові угоди до нього, які за своєю формою та змістом, суб`єктним складом відповідають вимогам законодавства на момент укладення, суд приходить до висновку про дійсність заявленого позивачем факту набуття ним, як новим позикодавцем (кредитором), належних первісному прав вимоги до відповідача за вказаним договором позики. Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню, однак частковому шляхом стягнення заборгованості за договором позики в загальному розмірі 12862,5 гривень, з яких: 10500 гривень заборгованість за тілом позики, 2362,5 гривень заборгованість за процентами за строкове користування позикою. Наведена вище частковість задоволення позовних вимог зумовлена наступним. Так, відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування (строку, на який надавалась позика) внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному договорі, або внаслідок реалізації кредитором свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом (позикою) в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором (договором позики) проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування (строку, на який надається позика). Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц,\~від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18,\~від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц. Законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто за період до прострочення виконання зобов`язання боржником підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. При цьому кредитний договір (договір позики) може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем (позикодавцем) й після спливу визначеного кредитним договором (договором позики) строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Наведена вище правова позиція знайшла своє відображення у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №910/1238/17, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 25 травня 2021 року по справі №149/1499/18, від 18 січня 2022 року по справі №910/17048/17, а також у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року по справі №5017/1987/2012. Таким чином, спираючись на наведені вище правові позиції, встановлені судом в ході розгляду справи фактичні обставини спірних правовідносин сторін за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №78631435 від 16 травня 2023 року, суд приходить до висновку, що нарахована відповідачу за вказаним договором позики заборгованість станом на 31 травня 2024 року в загальному розмірі 39611,25 гривень має наступні складові: 10500 гривень заборгованість за тілом позики, 2362,5 гривень\~ заборгованість за процентами за строкове користування позикою протягом періоду, на який надавалась така позивача (плата за правомірне користування відповідачем позикою), 26748,75 гривень нараховані за період з 16 червня 2023 року (дата після закінчення строку, на який надавалась позика) на підставі ст.625 ч.2 ЦК України та п.18 договору позики проценти за понадстрокове (неправомірне) користування відповідачем позикою. При цьому останній різновид процентів, нарахований на підставі ст.625 ЦК України та п.18 договору позики позикодавцем/позивачем за період після 24 лютого 2022 року (введення в Україні воєнного стану), що суперечить вимогам п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а відтак є неправомірним. Таким чином, вимога про стягнення процентів на суму 26748,75 гривень є неправомірною, безпідставною, а тому задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за договором про споживчий кредит №9615213 від 16 лютого 2023 року з урахуванням на договір факторингу №27102023/1 від 27 жовтня 2023 року, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між ТОВ «Мілоан», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, вказаного кредитного договору в електронній формі, яка прирівнюється за законом до письмової. За таких обставин вищевказаний кредитний договір за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, та є підставою для виникнення у сторін цього договору прав та обов`язків, передбачених цим договором. Свої договірні зобов`язання кредитодавцем ТОВ «Мілоан» виконано в повному обсязі та надано відповідачу кредит в обумовленій договором сумі. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначений договором строк не виконав, оскільки тіло кредиту та проценти за його користування, комісію у повному розмірі та строки (з урахуванням пролонгації), а також станом на час розгляду справи не повернув. За таких обставин, враховуючи, що в ході розгляду справи також підтверджено укладення договору факторингу №27102023/1 від 27 жовтня 2023 року, який за своїми формою та змістом, суб`єктним складом відповідає вимогам законодавства на момент укладення, суд приходить до висновку про дійсність заявленого позивачем факту набуття ним, як новим кредитором, належних первісному кредитору прав вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором в розмірі заявленої до стягнення кредитної заборгованості в повному обсязі. Відтак позовні вимоги за вищевказаним кредитним договором є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за договором про споживчий кредит №103206178 від 17 квітня 2023 року з урахуванням на договір факторингу №27102023/1 від 27 жовтня 2023 року, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між ТОВ «Мілоан», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, вказаного кредитного договору в електронній формі, яка прирівнюється за законом до письмової. За таких обставин вищевказаний кредитний договір за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, та є підставою для виникнення у сторін цього договору прав та обов`язків, передбачених цим договором. Свої договірні зобов`язання кредитодавцем ТОВ «Мілоан» виконано в повному обсязі та надано відповідачу кредит в обумовленій договором сумі. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначений договором строк не виконав, оскільки тіло кредиту та проценти за його користування, комісію у повному розмірі та строки (з урахуванням пролонгації), а також станом на час розгляду справи не повернув. За таких обставин, враховуючи, що в ході розгляду справи також підтверджено укладення договору факторингу №27102023/1 від 27 жовтня 2023 року, який за своїми формою та змістом, суб`єктним складом відповідає вимогам законодавства на момент укладення, суд приходить до висновку про дійсність заявленого позивачем факту набуття ним, як новим кредитором, належних первісному кредитору прав вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором в розмірі заявленої до стягнення кредитної заборгованості в повному обсязі. Відтак позовні вимоги за вищевказаним кредитним договором є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати у справі у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1339,71 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial