Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~ В провадженні Корабельного районного суду міста Миколаєва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому позивач просить суд визнати 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , та визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] ; визнати легковий автомобіль TOYOTA PRADO, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] і визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаного автомобілю. Ухвалою суду від 31.03.2023 р. було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя до спільного розгляду\~з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. У позовній заяві позивач за зустрічним позовом [PERSON] просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Визнати особистою власністю [PERSON] 1/3 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування первісного позову позивач [PERSON] зазначив, що 26 вересня 2003 року він уклав шлюб з [PERSON] . Від шлюбу мають неповнолітню дитину, сина [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу ними за спільні з відповідачем кошти було придбано наступне майно: - 1/3 частка чотирикімнатної квартири [ADDRESS] . За сумісною домовленістю право власності на цю частку квартиру було оформлено на ім`я відповідача, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири від 10 червня 2021 року. Власником інших 2/3 частин вказаної квартири є їхній неповнолітній син, [PERSON] , 2006 р.н. Також вказав, що ними був придбаний легковий автомобіль TOYOTA PRADO, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , VIN № [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , власником вказаного автомобіля зазначено відповідача за первісним позовом, [PERSON] . При поділі майна подружжя вважав за необхідне порушити перед судом питання про визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру та автомобіль. У зв`язку з тим, що майно було придбано у період шлюбу та за спільні кошти подружжя, вважав, що частки кожного співвласника є рівними та складають по 1/6 частині за кожним у 1/3 частки квартири [ADDRESS] , та по 1/2 частині праві власності на автомобіль TOYOTA PRADO, 2007 року випуску. Угоди з відповідачкою за первісним позовом про добровільний поділ спільного майна подружжя не досягнуто, а тому позивач за первісним позовом змушений звернутися до суду з цим позовом. В обґрунтування зустрічного позову, позивач за зустрічною позовною заявою, [PERSON] , зазначила, що з 03.03.2001 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . 26.09.2003 року між сторонами зареєстрований шлюб. Від шлюбу є неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірваний рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.01.2022 року у цивільній справі № 488/4247/21. Вказала, що у період проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу та знаходження у зареєстрованому шлюбі подружжям за спільні кошти в інтересах сім`ї придбано таке нерухоме та рухоме майно: - 02.12.2002 року придбана квартира [ADDRESS] . Титульний власник - [PERSON] . Підстава набуття права власності - договір купівлі-продажу від 02.12.2002 року. Оригінал договору купівлі-продажу знаходиться у [PERSON] ; - 05.04.2011 року придбаний транспортний засіб марки Toyota Prado, рік випуску 2007, [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . Титульний власник транспортного засобу - [PERSON] . Зазначила, що на противагу [PERSON] не вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя, оскільки їй та її неповнолітньому сину [PERSON] на праві власності належали кімнати у гуртожитку №№ [NUMBER] , 206, 207, [ADDRESS] . Вказані кімнати отримані ними у власність у порядку приватизації державного житлового фонду. Підставою набуття права власності було свідоцтво про право власності на житло від 30.10.2014 року. Вказала, що 10.06.2021 року вказані кімнати у гуртожитку були власниками продані відповідно до договору купівлі-продажу. 10.06.2021 року за кошти отримані від продажу вищевказаних кімнат у гуртожитку [PERSON] та неповнолітній [PERSON] придбали цілу квартиру [ADDRESS] . Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу, [PERSON] є власником 1/3 частки у праві власності на квартиру, [PERSON] - 2/3 часток у праві власності. Посилаючись на вказане, вважала, що спірне нерухоме майно хоча і було придбано у період шлюбу проте, купівля його відбулася за кошти, отримані від продажу майна, що належало їй та її сину, а тому спірна квартира не може бути визнання спільною сумісною власністю подружжя. У зв`язку з неможливістю вирішити питання щодо поділу майна у досудовому порядку, позивач за зустрічним позовом звернулася в суд. Ухвалою суду від 11.02.2022 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Ухвалою суду\~від 31.03.2023\~р.\~було прийнято\~зустрічну позовну\~заяву [PERSON] \~до [PERSON] \~про поділ\~майна подружжя\~до спільного розгляду\~з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. У відзиві на зустрічну позовну заяву позивач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав у повному обсязі, з підстав, зазначених у ньому. В судове засідання, призначене на 08.08.2024 р. сторони не з`явилися. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) [PERSON] надав суд заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги первісного позову підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, вимоги зустрічної позовної заяви не визнав та просив відмовити у її задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) адвоката Сидоренко Т.В. надіслала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, просила суд у порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] ; припинити \~ \~ \~ \~ право власності [PERSON] на частку у праві власності на спірний транспортний засіб марки Toyota Prado, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на цілий транспортний засіб марки Toyota Prado, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; залишити у особистій власності [PERSON] цілу квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Враховуючи зазначене, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Судовим розглядом встановлено, що з 26.09.2003 р. до 22.02.2022 р. [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією Свідоцтва про одруження від 26.09.2003 р., виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського обласного управління юстиції, Україні та копією рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва по справі № 488/4247/21 від 20.01.2022 р. про розірвання шлюбу між сторонами. Від шлюбу сторони мають дитину сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить Свідоцтво про народження, видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, Україна 28.09.2006 р. З матеріалів справи вбачається, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано таке майно: - 10.06.2021 р. на підставі договору купівлі-продажу квартири [PERSON] та [PERSON] , який діяв за згодою законних представників [PERSON] і [PERSON] , була придбана чотирикімнатна квартира [ADDRESS] . Вказана квартира належить покупцям на праві спільної часткової власності, з яких 1/3 частина належить [PERSON] і 2/3 частини [PERSON] . Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Якушевою О.І. та зареєстрований у реєстрі № 655. Крім того, 05.04.2011 за [PERSON] було зареєстроване право власності на легковий автомобіль універсал-В марки TOYOTA, модель PRADO, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . З названого Свідоцтва вбачається, що [PERSON] має право на користування вказаним автомобілем на підставі довіреності від 05.04.2011 р. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно з статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до положень частин першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, третя статті 364 ЦК України). За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Так, заперечуючи проти позовних вимог позивача за первісним позовом [PERSON] щодо визнання 1/3 частки квартири по [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнання у зв`язку з цим за ним права власності на 1/6 частки даної квартири, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] зазначила, що вказана квартира фактично була придбана зі її кошти, отримані від продажу кімнат у гуртожитку за № [ADDRESS] та які належали на праві спільної часткової власності їй та її сину, [PERSON] , по 1/2 частині за кожним. Проте, такі доводи відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовані наявними в матеріалах справи доказами. Так, з наданих суду доказів вбачається, що 14.05.2008 р. [PERSON] була написана заява на ім`я генерального директора ТОВ МГЗ з проханням надати йому та його родині у складі: дружини [PERSON] і сина [PERSON] для реєстрації та проживання кімнати у гуртожитку за №№ [NUMBER] , 206, 207, [ADDRESS] . Подружжям [PERSON] була також написана заява до Управління з використання та розвитку комунальної власності міської ради про передачу їм у приватну спільну часткову власність вказаних кімнат у гуртожитку. На підставі розпоряджень органу приватизації від 30.10.2014 р. за № 1857 та за результатами розгляду заяв [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вирішено передати кімнати №№ 205, 206, 207, [ADDRESS] у спільну часткову власність по 1/2 частині [PERSON] і [PERSON] . З заяви [PERSON] від 01.10.2014 р. вбачається, що останній надав свою згоду на приватизацію кімнат за №№ [NUMBER] , 206, 207, 208, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , по 1/2 частині на ім`я його дружини [PERSON] та сина [PERSON] , 2006 р.н., без його участі, так як він не є громадянином України і тому на нього, згідно з ст. 1 Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, цей Закон не поширюється. Правові наслідки приватизації йому відомі та зрозумілі. Вказана заява посвідчена 01.10.2014 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Дубровою Т.І. та зареєстрована в реєстрі за № 846. 30.10.2014 р. [PERSON] та [PERSON] Управлінням з використання та розвитку комунальної власності міської ради було видане Свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , яким останнім виділено на праві спільної часткової власності житлові приміщення у гуртожитку, приватизовані згідно із Законом України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, Законом України Про приватизацію державного житлового фонду, на кімнати №№ [NUMBER] , 206, 207, [ADDRESS] . Судом також встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 10.06.2021 р. між [PERSON] , [PERSON] , який діяв за згодою свого батька [PERSON] та матері [PERSON] , як продавцями та [PERSON] як покупцем, укладений договір купівлі-продажу кімнат у гуртожитку за №№ [NUMBER] , 206, 207, 208, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В той же день, 10.06.2021 р., [PERSON] і [PERSON] , який діяв за згодою свого батька [PERSON] та матері [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] та [PERSON] , згідно з яким відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) разом із неповнолітнім сином, [PERSON] , придбали у спільну часткову власність, у розмірі часток 1/3 та 2/3 відповідно, спірну чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Якушевою О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 655. З пункту 5 вказаного Договору вбачається, що сторонам договору було роз`яснено зміст ст.ст. 57, 60-65.70,74.97 Сімейного кодексу України. Покупка 1/3 частки квартири вчинюється покупцем [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу разом із її чоловіком [PERSON] . Тобто, купується 1/3 частка квартира у період перебування в зареєстрованому шлюбі і за спільні сумісні кошти. Тому цей договір купівлі-продажу укладається покупцем [PERSON] , в інтересах її сім`ї та на умовах, які вона попередньо обговорила із своїм чоловіком - [PERSON] . Вони вважають, що умови цього договору купівлі-продажу вигідні для них і укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню, про що свідчить письмова заява про згоду від чоловіка покупця, яка отримана нотаріусом 10 червня 2021 року, зареєстровано в реєстрі за № 654 у порядку, встановленому чинним законодавством України. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таке викладення норми фактично презюмує наявність узгодженого волевиявлення подружжя, а відповідно, і дійсність договору. Проте, передбачаючи можливість недобросовісної поведінки з боку одного з подружжя, законодавець визначив, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідченим. Аналізуючи вказані обставини, суд доходить висновку, що відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним) [PERSON] не доведено належними та достатніми доказами придбання спірного майна чотирикімнатної квартири [ADDRESS] , зокрема 1/3 частки у спільній частковій власності, за власні кошти, отримані від продажу приватизованих кімнат у гуртожитку за №№ [NUMBER] , 206, 207, [ADDRESS] . За такого,\~суд доходить\~переконання,\~що квартира\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~зокрема 1/3\~частка,\~що належить\~відповідачу за\~первісним позовом\~(позивачем\~за зустрічним)\~ [PERSON] \~на праві\~спільної часткової\~власності,\~набута сторонами\~за час\~перебування у\~зареєстрованому шлюбі\~за спільні\~кошти.\~Тому,\~виходячи із\~принципу рівності\~часток подружжя\~у спільному\~майні, суд дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/6 частині за кожним в 1/3 частині квартири, що належала [PERSON] . Що стосується вимог позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним) [PERSON] щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] , та яка згодом просила поділ майна подружжя провести в тому числі шляхом залишення у особистій власності [PERSON] цілої квартири [ADDRESS] , суд зазначає таке. З матеріалів справи встановлено, що 02.12.2002 р. позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним) [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу була придбана двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія Договору купівлі-продажу від 02.12.2002 р. за реєстровим № 1-3926. Матеріалами справи підтверджено, що на час укладання вказаного договору купівлі-продажу позивач за первісним позовом (відповідачем за зустрічним) [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебував. Шлюб з відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним) [PERSON] був зареєстрований 26.09.2003 р., що підтверджено копією Свідоцтва про одруження від 26.09.2003 р., наявної в матеріалах справи. У зустрічній позовній заяві відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] хоч і зазначає, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 03.02.2001 р. проте, не ставила перед судом питання про встановлення такого факту, тим паче, що з матеріалів справи вбачається, що до 12.11.2002 р. позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Царицинським відділом ЗАЦС м. Москви 20.08.2003 р. на підставі рішення Нагатинського районного суду м. Москви від 28.10.2002 р. На підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України згідно з якими суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд доходить переконання, що квартира за адресою: [ADDRESS] є приватною власністю [PERSON] , придбана до реєстрації шлюбу з [PERSON] та не підлягає поділу в рамках розгляду даної справи про поділ спільного майна подружжя. Доказів протилежного суду не надано. Щодо питання про визнання легкового автомобіля універсал-В марки TOYOTA, модель PRADO, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та його поділу, суд зазначає наступне. Як вже було встановлено судом, вказаний автомобіль був придбаний 05.04.2011 р., що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . З названого Свідоцтва вбачається, що власником вказаного рухомого майна є [PERSON] , з наданням права користування вказаним автомобілем на підставі довіреності від 05.04.2011 р. [PERSON] . Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). У зустрічній позовній заяві позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним) [PERSON] не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) [PERSON] щодо визнання легкового автомобіля універсал-В марки TOYOTA, модель PRADO, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину вказаного транспортного засобу. У своїй заяві від 07.08.2024 р. представник позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним) [PERSON] - адвокат Сидоренко Т.В. вважала за можливе провести поділ майна - автомобіля, припинивши право власності [PERSON] на частку (без визначення її конкретного розміру) у праві власності на спірний транспортний засіб та визначити за [PERSON] право власності на цілий автомобіль марки TOYOTA, модель PRADO, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченихЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Враховуючи принципи ч. 1ст. 82 ЦПК України, згідно з якими обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, суд приймає до уваги те, що відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним) [PERSON] не заперечувався факт придбання спірного автомобіля марки TOYOTA, модель PRADO, 2007 року випуску, у період шлюбу з позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним) [PERSON] та визнання вказаного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя. Питання про сплату та/або розмір компенсації за частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки TOYOTA, модель PRADO, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] сторонами під час судового розгляду порушено не було. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни). Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі N 520/1185/16-ц). Позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним) [PERSON] у своїх заявах не претендує на те, щоб спірний автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача за зустрічним позовом (позивача за первісним) [PERSON] на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки у своїх заявах про розгляд справи у її відсутності дала згоду на те, щоб визнати за [PERSON] право власності на цілий транспортний засіб марки TOYOTA, модель PRADO, 2007 року випуску, припинивши її право власності на частку (без визначення її конкретного розміру) у праві власності на спірний автомобіль, не висловлюючи при цьому свою думку стосовно права на отримання грошової компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача за зустрічним позовом (позивача за первісним) [PERSON] . Слід також зауважити, що позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) [PERSON] не ставив перед судом питання щодо надання йому у власність спірного автомобіля в цілому, припинивши при цьому право власності на такий автомобіль [PERSON] . Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 6 жовтня 2021 року просив Велику Палату Верховного Суду відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15. У тій справі Верховний Суд України виснував, що у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток, то треба визначити ідеальні частки співвласників у цьому майні без його реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності. Аналогічний підхід застосував Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі N 559/609/15: Аналізуючи вказане, з урахуванням засад справедливості, розумності та добросовісності, з метою недопущення порушення прав сторін по справі, а також враховуючи, що жодна із сторін не заявила клопотання про сплату грошової компенсації замість частки у спільному сумісному майні, суд доходить переконання про доцільність визнання автомобіля марки TOYOTA, модель PRADO, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя та визначення ідеальних часток співвласників у цьому майні без його реального поділу, залишивши відповідне майно у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині за кожним. Суд також вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що вимоги первісного позову про визнання 1/3 частини квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання часток у спільній сумісний власності рівними по 1/6 частині за кожним, а також визнання автомобіля марки TOYOTA, модель PRADO, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину вказаного транспортного засобу, є такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) [PERSON] задовольнити частково. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля марки TOYOTA, модель PRADO, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , припинивши її право власності на цілу частку. В іншій частині позовних вимог відмовити. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання зокрема про розподіл між сторонами судових витрат. Згідно з ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 12 ст. 265 ЦПК України у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму. Під час звернення з первісним позовом до суду позивачем за первісним позовом, [PERSON] , був сплачений судовий збір в сумі 4 151,60 грн, що підтверджується квитанцією № 7766498 від 13.01.2022 р. При зверненні позивача за зустрічним позовом до суду позивачем за зустрічним позовом, [PERSON] , був сплачений судовий збір в сумі 2 977,20 грн., що підтверджується квитанцією ID № 0470-4189-6859-2876 від 22.02.2022 р. Враховуючи зазначене, суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму, у зв`язку з чим з [PERSON] належить стягнути на користь [PERSON] різницю витрат по сплаті судового збору в розмірі 2 663,00 грн. Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК УКраїни\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Проте, вказані вимоги процесуального законодавства сторонами не виконані, зокрема сторонами не надані акт приймання-передачі наданих послуг та розрахунок витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим у суду відсутні підставі для задоволення вимог про стягнення витрат сторін на професійну правничу допомогу. За такого, первісний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає задоволенню частково. Крім того, у первісній позовній заяві позивач за первісним позовом, [PERSON] , просив стягнути з відповідача за первісним позовом, [PERSON] , понесені ним витрати на залучення спеціаліста для проведення оцінки майна у загальному розмірі 1 300,00 грн. З урахуванням вимог чинного законодавства, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом, [PERSON] , на користь позивача за первісним позовом, [PERSON] , частину витрат на залучення спеціаліста для проведення оцінки майна у розмірі 650,00 грн. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial