Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою. Заява мотивована тим, що [PERSON] під розписки отримав від [PERSON] , грошові кошти в загальному розмірі 362 368, 30 доларів США, які взяв зобов`язання повернути останньому в зазначений строк. Станом на 31 травня 2023 року [PERSON] вищевказане зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим не повернув позивачу грошові кошти. Незважаючи на взяті на себе зобов`язання вказані суми позики Відповідач не повернув. Телефонні та особисті розмови з Відповідачем результатів не дали, тому Позивач вимушений звернутися до суду із цим позовом про стягнення заборгованості з метою захисту своїх майнових прав та просить стягнути на його користь 362 368, 30 доларів США яка включає в себе суму заборгованості, інфляційне збільшення, 3% річних та судові витрати. Провадження у справі відкрито 21 серпня 2023 року, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України, вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засіданні не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив в адресу суду заяву де зазначив, що просить розглянути справу за його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Заперечень щодо ухвалення заочного рішення в справі від [PERSON] не надходило. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заяв та клопотань на адресу суду не надходило, відзив на позов не подав. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін. Дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено, що 11.12.2018 позивач [PERSON] надав в позику відповідачу [PERSON] відповідно до письмової розписки 34 980 дол. США, які він зобов`язався повернути до 11 червня 2019 року за наступним графіком: 330 дол. до 11.01.2019; 330 дол. до 11.02.2019; 330 дол. до 11.03.2019; 330 дол. до 11.04.2019; 330 дол. до 11.05.2019; 33 330 дол. до 11.06.2019 (копія розписки наявна в матеріалах справи). 11 червня 2019 року [PERSON] надав в позику [PERSON] відповідно до письмової розписки 75 260 дол. США, які він зобов`язався повернути до 11 грудня 2019 року за наступним графіком: 710 дол. до 11.07.2019; 710 дол. до 11.08.2019; 710 дол. до 11.09.2019; 710 дол. до 11.10.2019; 710 дол. до 11.11.2019; 71 710 дол. до 11.12.2019 (копія розписки наявна в матеріалах справи). 11.01.2020 [PERSON] надав в позику [PERSON] відповідно до письмової розписки 73 130 дол. США, які він зобов`язався повернути до 11 квітня 2020 року за наступним графіком: 710 дол. до 11.02.2020; 710 дол. до 12.03.2020; 710 дол. до 11.04.2020; 71 000 дол. до 11.04.2020 (копія розписки наявна в матеріалах справи). 11 квітня 2020 року [PERSON] надав в позику [PERSON] відповідно до письмової розписки 73 130 дол. США, які він зобов`язався повернути до 11 квітня 2020 року за наступним графіком: 710 дол. до 11.05.2020; 710 дол. до 12.06.2020; 710 дол. до 11.07.2020; 71 000 дол. до 11.07.2020 (копія розписки наявна в матеріалах справи). 11.07.2020 [PERSON] надав в позику [PERSON] відповідно до письмової розписки 75 260 дол. США, які він зобов`язався повернути до 11 січня 2021 року за наступним графіком: 710 дол. до 11.08.2020; 710 дол. до 12.09.2020; 710 дол. до 11.10.2020; 710 дол. до 11.11.2020; 710 дол. до 11.12.2020; 71 710 дол. до 11.01.2021 (копія розписки наявна в матеріалах справи). Представник позивача зазначає, що незважаючи на взяті на себе зобов`язання вказані суми позики Відповідач не повернув. Телефонні та особисті розмови з Відповідачем результатів не дали, тому Позивач вимушений звернутися до суду із цим позовом про стягнення заборгованості з метою захисту своїх майнових прав. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року в справі №6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Так, як свідчать матеріали справи на підтвердження укладення договору позики [PERSON] надав позивачу відповідні розписки. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачем було повернуто [PERSON] грошові кошти в розмірі , обумовленому договором позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Позивач вказує на те, що позика в сумі 331 760 доларів США не була повернута, а тому підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суми позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню в цій частині. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку позивача, який було перевірено під час розгляду справи, 3 % річних за період прострочення грошового зобов`язання становить 30 608 доларів США 29 центів. Зважаючи на те, що судом встановлено, що грошове зобов`язання відповідач не виконано, наявні підстави і для стягнення з [PERSON] 3% річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі зазначеному в позові. З іншого боку, суд приходить до висонвку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, з огляду на наступне. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 31.01.2024 у справі № 183/7850/22 індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, постанову Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16, постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17). Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial