Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просила визнати за нею право власності на чатину будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 22.09.2007 між нею та [PERSON] був укладений шлюб, який розірвано 22.10.2021 за рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області. За час шлюбу на земельній ділянці площею 1,1000 га, кадастровий номер 7423383200:12:001:0413, за адресою: [ADDRESS] , яка належала відповідачу на підставі Державного акту на парво на земельну ділянку серія ЯИ №535304 від 24.12.2009, сторонами за спільні кошти та спільною працею побудовано житловий будинок з господарськими будівлями, право власності на яке було зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу у добровільному порядку розділити спірне майно відповідач відмовялється. Вважає, що зазначене майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Просила суд визнати за нею право власності на частку частину вказаного майна. Ухвалою суду від 08.01.2024 позовна заява прийнята до розгляду та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.06.2024 підготовче судове засідання було закрите та справу призначено до судового розгляду. 01.10.2024 від представника позивача адвоката Гринь Л.В. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та представника. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, просила стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати та надала докази підтвердження розміру судових витрат витрат, які позивач понесла. Відповідач [PERSON] у заяві від 30.09.2024 позовні вимоги визнав, не заперечував проти визнання за позивачем права власності на житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Справу просить розглянути за його відсутності. Дослідивши докази, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і у ст.368 ЦК України. Частиною 1 ст.57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1\~ст.71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно із положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 22.09.2007 по 22.10.2021 сторони перебували у шлюбі, який розірвано, що підтверджується рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22.10.2021 (а.с.10, 16). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за час перебування у шлюбі сторонами було придбано 14.07.2015 спірний житловий будинок [ADDRESS] . Власником житлового будинку вцілому зазначений відповідач [PERSON] (а.с.13). Судом встановлено, що спірне майно набуте сторонами у період шлюбу під час спільного проживання, тому презюмується належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи зазначене положення, відсутність домовленості сторін щодо поділу майна та обставин, що б давали підставу для відступу від рівності часток, суд приходить до висновку, що частки сторін у спільному майні є рівними. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача належить задовольнити. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 1717 грн 76 коп. Враховуючи положення п.1 ч.2 ст.141 та ч.1 ст.142 ЦПК України у зв`язку з визнанням відповідачем позову позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що становить 858 грн 88 коп., а 858 грн 88 коп. стягнути з відповідача на користь позивача. В той же час, вимога позивача про стягнення судових витрат підлягає частковому задоволенню. Статтею 60 ЦПК України визначено, що представником в суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ч. ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Стороною позивача надано договір про надання правничої допомоги від 21.08.2023, укладений між [PERSON] та Адвокатською компанією «ГРИНЬ ТА ПАРТНЕРИ», згідно з яким сторонами узгоджено гонорар у фіксованій сумі\~25000 грн, а також звіт про виконані роботи по Договору від 01.10.2024, відповідно до п.4.9 якого клієнт зобов`язався оплатити адвокату гонорар у сумі 25 000 грн протягом 1 місяця з дня ухвалення судового рішення або у продовж п`яти днів з дня виставлення рахунку-фактури про оплату послуг. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи критерій оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу), задоволення позову та визнання відповідачем позову до до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

Outcome: approved