Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

30 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», затверджених наказом № 53-ОД від 16.01.2020 та розміщених на сайті http://creditplus.ua/ru/documents, укладено Договір про надання споживчого кредиту № 5310354. За умовами такого Договору сума кредиту (загальний розмір) складає 25000 гривень; строк кредиту 30 днів; кредит надавався шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку, реквізити якої надані товариству споживачем. 25 вересня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» укладено Договір факторингу № 25.09/2023-Ф, у відповідності до умов якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передає (відступає) ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» за плату права грошової вимоги, а ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» приймає належні ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» права грошової вимоги до Боржників, вказаних у Реєстрі боржників, в тому числі щодо [PERSON] в сумі 48630 гривень, з яких: 15000 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу, 33630 гривень - сума заборгованості за відсотками. 15 липня 2024 року через систему "Електронний суд" цей позов було подано до Стрийського міськрайонного суду Львівської області. На підставі положень ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддею Стрийського міськрайонного суду із Єдиного державного демографічного реєстру отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача у Могилів-Подільському (раніше - Мурованокуриловецькому) районі Вінницької області (а.с. 104). Ухвалою від 16 липня 2024 року (а.с. 105) справу направлено за підсудністю до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області. Справа надійшла до суду 22 серпня 2024 року. Ухвалою від 23 серпня 2024 року (а.с. 112-113) позовну заяву прийнято до розгляду Мурованокуриловецького районного суду, відкрито провадження у справі та ухвалено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвала про відкриття провадження 23 серпня 2024 року була направлена для відома відповідачу на адресу зареєстрованого місця проживання, однак, поштове відправлення повернулося без вручення, оскільки адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 128-129). Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року (а.с. 118) справу призначено до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін) на 09-ту годину 30 вересня 2024 року. Копію даної ухвали та судову повістку-повідомлення, копію ухвали про відкриття провадження направлено на зареєстровану адресу проживання відповідача та на адресу, вказану у позовній заяві. Поштові відправлення повернулися без вручення, оскільки адресат відсутній за такими адресами (а.с. 128-129, 130-131). Крім того, вказані вище документи були направлені на електронну пошту відповідача, вказану у позовній заяві, та отримані нею 10 вересня 2024 року (а.с. 121, 123), а також у застосунок Viber на вказаний [PERSON] у кредитному договорі номер мобільного телефону (а.с. 125). Крім того, 10 вересня 2024 року на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено повідомлення про виклик [PERSON] до суду (а.с. 120). За таких обставин, відповідач в силу положень п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України є такою, що належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву відповідач не подала, в судове засідання не з`явилася, не повідомила про причину неявки. Представнику позивача судова повістка-повідомлення направлена до електронного кабінету (а.с. 122, 124). Представник позивача в судове засідання не з`явився, не повідомив про причину неявки, не подав заяви про розгляд справи за його відсутності. Одночасно, у п. 4 позовної вимоги представник позивача просив про розгляд справи за його відсутності, у разі, якщо відповідач не подасть відзиву. За приписами ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10. Враховуючи, враховуючи право позивача, передбачене ч. 3 ст. 211 ЦПК України, положення п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін. Розглянувши справу, суд прийшов до висновку, що позовна вимога підлягає до задоволення, виходячи з наступного: За правилами статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Частина 2 ст. 1056-1 ЦК України визначає, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.) Судом встановлено, що [PERSON] 30 грудня 2021 року уклала Договір про надання споживчого кредиту із Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» за № 5310354. За умовами такого Договору Товариство надає споживачу кредит у гривні, споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним (п. 1.2.); сума кредиту (загальний розмір) складає: 25000 гривень (п. 1.3.); строк кредиту 30 днів, а детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком № 1 до цього Договору (п. 1.4.); тип процентної ставки - фіксована (п. 1.5.); орієнтовна реальна річна процента ставка на дату укладення Договору складає: за стандартною ставкою 24079,41 % річних, за заниженою ставкою 1116,88 % річних (п. 1.7.); кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки [NUMBER] або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту (п. 2.1.); нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (п. 3.1.); сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно Графіка платежів (п. 6.1.); строк кредиту може бути продовжено: за ініціативою споживача (пролонгація) або в порядку автопролонгації (п. 4.1.), порядок яких визначено у пунктах 4.2. та 4.3. Договору; підписуючи цей Договір, споживач підтвердила, що: перед укладенням цього Договору їй була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: а) за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування; б) вказана в ч.ч. 1 і 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та розміщена на Веб-сайті, він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА», що розміщені на Веб-сайті та затверджені наказом № 53-ОД від 16.01.2020, повністю розуміє їх, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися (п. 10.8). Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначені ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. За приписами Цивільного кодексу України будь-який вид договору може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. У п.п. 5 і 6 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Договір про надання споживчого кредиту [PERSON] підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором М478229, про що свідчить п. 11 Договору. Позивачем доведено отримання [PERSON] кредитних коштів від ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" в сумі 25 тисяч гривень. Так, згідно інформаційної довідки АТ «Універсал Банк» (а.с. 126) на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) 04 грудня 2017 року було емітовано платіжну картку [NUMBER] , а 30 грудня 2021 року о 23:15:05 на неї було зараховано 25 тисяч гривень. Відповідно до листа товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» (сервіс онлайн платежів) № 2640 від 28 вересня 2023 року (а.с. 86) та додатку до нього (а.с. 87) переказ на платіжну картку [NUMBER] [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в сумі 25 тисяч гривень було зроблено від ТОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА". Отже, інформація в цій довідці щодо дати транзакції, суми транзакції та номер карти повністю відповідає даті кредитного договору, про стягнення заборгованості за яким заявлено цей позов, предмет (розмір кредиту) такого договору та номерам карти, зазначеної у п. 2.1. Договору № 5310354 про надання споживчого кредиту. Доказів протилежного відповідач суду не надала. Судом враховується, що, відповідно до розрахунку заборгованості за Договором № 5310354 про надання споживчого кредиту від 30.12.2021 (а.с. 30-46), [PERSON] визнавала за собою обов`язок повернення коштів за цим правочином, оскільки 28 січня, 23 і 27 лютого 2022 року повернула частину боргу. Узагальнюючи все вище наведене, суд вважає доведеним факт укладення [PERSON] Договору № 5310354 про надання споживчого кредиту від 30.12.2021 і кредитодавець виконав своє зобов`язання з надання грошових коштів (кредиту) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених відповідними договорами. До такого рішення суд прийшов, в тому числі, з врахуванням правових позицій Верховного Суду. Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження: 14-308цс18) зроблено такий правовий висновок: «Разом з тим стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.». Подібний висновок також викладений у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 526/405/13. Зокрема, у цьому судовому рішенні зазначено: «Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 338/180/17, викладені у постанові від 05 червня 2018 року).» Як слідує із розрахунку заборгованості за Договором № 5310354 про надання споживчого кредиту від 30.12.2021 (а.с. 30-46), [PERSON] не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту і сплати відсотків. Оскільки 28 січня, 23 і 27 лютого 2022 року [PERSON] повернула частину боргу, відбулася пролонгація та автопролонгація передбачена розділом 4 Договору на строк до 26 серпня 2022 року. Зокрема, цим детальним розрахунком доведено, що відповідач не повернула 15 тисяч тіла отриманого кредиту та частину нарахованих процентів за користування кредитними коштами в сумі 33630 гривень. Також, аналізуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, судом встановлено, що проценти за користування кредитом нараховувалися у визначених Договором процентах (спочатку 30 днів знижена ставка, а потім - стандартна) не більше дев`яноста календарних днів, починаючи з дня пролонгації Договору. Такі розрахунки узгоджуються із погодженими учасниками відповідних кредитних правовідносин положеннями. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Статтею 516 ЦК України визначено порядок заміни кредитора у зобов`язанні. За змістом цієї норми заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. 25 вересня 2023 року між ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» укладено договір факторингу № 25.09/23-Ф (а.с. 49-53), відповідно до умов якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передає (відступає) ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» за плату належні права грошової вимоги, а ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» приймає належні ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» права вимоги до Боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Згідно п. 1.2 цього Договору факторингу сторони погодили, що перехід від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» до Фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно Додатку № 2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Відповідно до витягу з Реєстру боржників додаток № 1 до Договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25 вересня 2023 року (а.с. 47) ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» набуло права грошової вимоги, в тому числі, і за Договором № 5310354, боржником за яким являється [PERSON] . На момент набуття позивачем права грошової вимоги до [PERSON] за Договором № 5310354, загальнасума заборгованості боржника перед кредитором становила 48630 гривень, з яких: 15000 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу, 33630 гривень - сума заборгованості за відсотками. Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт (у даній справі - ТОВ «Лінеура Україна») відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до інформації, що міститься в витязі з Реєстру боржників Додаток №1 до Договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25 вересня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» (а.с. 47), [PERSON] мала заборгованість перед своїм кредитором ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» у сумі 48630 гривень, з яких: 15000 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу, 33630 гривень - сума заборгованості за відсотками. Відповідач таких доводів сторони позивача не спростувала. В той же час, процесуальні обов`язки відповідача полягають, зокрема, у здійсненні активних процесуальних дій, наданні доводів та доказів, що стосуються існування цивільних прав позивача як кредитора у зобов`язанні. Така правова позиція міститься у п. 6.8. постанови ВП ВС від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З моменту отримання права вимоги до відповідача фактор ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» не здійснював будь-яких нарахувань на заборгованість [PERSON] (а.с. 47). Оскільки умови кредитного договору відповідач не виконала своєчасно та належним чином, та з урахуванням переходу права вимоги про повернення боргу за кредитним договором на підставі договору факторингу до позивача, то суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» та стягнення з відповідача на користь позивача розміру заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 5310354 від 30.12.2021 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] . За приписами п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з цим позовом сплатив 2422 гривні 40 копійок судового збору (а.с. 1), його вимога задоволена в повному об`ємі, а тому судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору підлягають компенсації з відповідача у повному розмірі. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. З матеріалів справи вбачається, що позивач користувався правовою допомогою, в підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень позивачем до суду надано наступні докази: договір № 10/07-2023 про надання правової допомоги від 10 липня 2023 року (а.с. 100-102), звіт про надання правничої правової допомоги згідно Договору № 10/07-2023 від 10 липня 2023 року (а.с. 17), ордер про надання правничої правової допомоги від 10 липня 2024 року (а.с. 18), рахунок про оплату замовлення № 3745/10/07 від 10 липня 2024 року (а.с. 24), платіжна інструкція від 10 липня 2024 року № 5546 (а.с. 29). Суд вважає подані позивачем докази понесених витрат на професійну правничу допомогу переконливими і достатніми для вирішення питання про їх відшкодування. З врахуванням рішення суду про повне задоволення позовних вимог, положень п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу у повному розмірі.

Outcome: approved