Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

Позивач ТОВ «Вердикт Капітал» звернувся до Московського районного суду м.Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості у розмірі 119\~636, 02 грн., яка складається із 3 % річних у розмірі 35\~740 грн. 08 коп. та інфляційних збитків у сумі 83\~895 грн. 94 коп., а також судового збору у розмірі 2\~270 грн. та понесених витрат на правову допомогу у розмірі 20\~000 грн. В обґрунтування позову вказав, що між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 22.08.2007 року був укладений Кредитний договір № 180-03-А, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 49\~500 дол.США зі сплатою відсотків річних. З метою забезпечення виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, Банк та [PERSON] уклали Договір поруки № П-180-03-А від 22.08.2007 року. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2011 року по справі № 2-2767/11 стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за Кредитним договором № 180-03-А від 22 серпня 2007 року у сумі 396\~749, 72 грн., на виконання рішення видані виконавчі листи. 03.10.2018 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а останнє набуло право вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі і за Договором кредиту № 180-03-А від 22.08.2007 року та Договором поруки № П-180-03-А від 22.08.2007 року. Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідачів. Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 09 жовтня 2020 року замінено стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на ТОВ «Вердикт Капітал» по справі № 2-2767/11. Вказує, що рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2011 року по справі № 2-2767/11 не виконане, виконання грошового зобов`язання прострочено позичальником, тому виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню станом на 12.11.2021 року становить 119\~636, 02 грн. Нарахування 3 % річних нараховано на суму 396\~749, 72 грн. за період з 12.11.2018 року по 12.11.2021 року і складає 35\~740, 08 грн. Нарахування інфляційних збитків проведено на суму 396\~749, 72 грн. за період з 12.11.2018 року по 12.11.2021 року і складає 83\~895, 94 грн. Прохає стягнути вказану суму із відповідача. Ухвалою Московського районного суду м.Полтави від 07 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 16 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до провадження, на підставі розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності справ в умовах воєнного стану». Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 03 січня 2023 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач [PERSON] надіслала до суду відзив на позов, у якому прохала відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Вказала, що на спірні правовідносини зі стягнення суми інфляційних нарахувань не поширюються положення ст. 625 ЦК України, оскільки право кредитора у випадку знецінення національної валюти вже захищені стягненням суми заборгованості в еквіваленті іноземної валюти. У рішенні Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30.11.2011 року у справі № 2-2767/11 заборгованість за кредитним договором стягнуто у гривні еквівалентно доларам США, тому відповідно до правової позиції Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 296/10217/15-ц інфляційні втрати стягненню не підлягають. Також вказує, що за Договором поруки № П-180-3-А від 22.08.2007 поручитель відповідає перед банком за борговими зобов`язаннями боржника, які виникають з кредитного договору. Оскільки [PERSON] не здійснювала погашення кредиту у встановлені договором строки, не сплачувала відсотки та комісію, банк скористався своїм правом на звернення до суду з позовом про дострокове повернення всієї суми кредиту, відсотків та інших платежів. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2011 року по справі № 2-2767/11 стягнуто заборгованість з відповідачів [PERSON] , [PERSON] солідарно у сумі 396\~749, 72 грн. Разом з тим, вважає, що вона, [PERSON] , не є боржником за кредитним договором, а є поручителем. Вважає, що договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує виконання основного зобов`язання та виникає зі умови його існування, тому у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань. Таким чином, навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором і можливості застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання немає. Вважає, що підстав для застосування до неї положень ст. 625 ЦК України немає. Також зазначає, що на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлено договором поруки. З огляду на викладене, правові підстави позову відсутні. Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій вказав, що рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30.11.2011 року у справі № 2-2767/11 заборгованість за кредитним договором стягнуто у гривні. Позивач не стягує із відповідачів повторно заборгованість за кредитним договором, не стягуються додатково і нараховані відсотки. Позивач скористався своїм правом на стягнення 3 % річних та індексу інфляції, згідно зі ст. 625 ЦК України. Вказує, що відповідачем не надано до суду жодного доказу, яким би підтверджувався факт відсутності у неї заборгованості: факт повернення тіла кредиту, сплати відсотків за користування кредитом та сплати пені за порушення строків повернення кредиту. Відповідач не надала свого власного розрахунку заборгованості на противагу долученого до позовної заяви. З огляду на прострочення грошового зобов`язання по поверненню кредитних коштів отриманих на підставі Кредитного договору, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Нараховані 3 % річних подані у межах строку позовної давності, тобто 3 річного до подачі позовної заяви, оскільки невиконання боржником зобов`язання є триваючим правопорушенням. Таким чином, обґрунтування відповідача про пропуск строку позовної давності не є аргументованим у зв`язку із природою нарахувань, які є предметом розгляду даної справи та триваючим порушенням. Звертає увагу, що застосування ст. 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний характер, а не на штрафний, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Також вказав, що стягнення неустойки на є додатковими вимогами у розумінні ст. 266 ЦК України. Зазначає, що 3 % річних нараховані в межах строку позовної давності, тобто за три роки до подачі позову до суду. Також вказує, що поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі як і боржник, тому є солідарним боржником. Від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення, в яких вказує, що розрахована позивачем сума інфляційних втрат 83\~895, 94 грн. за період з 12.11.2018 по 12.11.2021 не підлягає стягненню із відповідачів, оскільки у даному випадку не може бути застосована ст. 625 ЦК України, тому що право кредитора у випадку знецінення національної валюти вже захищене стягненням суми заборгованості в еквіваленті іноземної валюти. Також зазначає, що кредитний договір укладено у іноземній валюті, рішенням суду борг стягнуто у гривні еквівалентно доларам США, тому ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат можна застосувати до грошових зобов`язань визначених у гривні. Також вказує, що не є боржником за кредитним договором, оскільки поручалася лише за неналежне виконання зобов`язання боржником, а тому 3 % річних з неї не можуть бути стягнуті. Вважає, що ототожнення позивачем боржника та поручителя з однаковими правами та обов`язками є помилковим, оскільки за своєю правовою природою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, тому у поручителя не виникає власних зобов`язань. Зауважує, що жодний пункт Договору поруки, у тому числі п.3 «Порядок виконання зобов`язань» та п.4 «Особливі умови» не містить такого зобов`язання поручителя , як сплата 3 % річних та індексу інфляції в порядку ст. 625 ЦК України. В даному випадку необхідно виходити із умов Договору поруки, у якому передбачені межі відповідальності. Оскільки Договором поруки не передбачено відповідальності поручителя за ст. 625 ЦК України, то правові підстави для стягнення з неї інфляційних втрат та 3 % річних відсутні. Також заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу у сумі 20\~000 грн., оскільки справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадежння, віднесена до малозначних та не є складною. У Договорі про надання правничої допомоги № 05-03/2021 від 05.03.2021, укладеному між ТОВ «Вердикт Капітал» та АО «Лігал Ассістанс» не зазначено, що надання правничої допомоги пов`язано із взаємовідносинами між ТОВ «Вердикт Капітал» та боржником [PERSON] і поручителем [PERSON] щодо стягнення заборгованості за кредитом та 3% річних і індексу інфляції. Долучений прайс-лист не містить підпису клієнта ТОВ «Вердикт Капітал» щодо ознайомлення із прайс-листом та згодою на оплату встановлених цін за кредитним договором « 180-03-А від 22.08.2007. Також не погоджується із розрахунком наданих юридичних послуг, зокрема, через ненадання суду доказів проведення усних консультацій на суму 3000 грн., оскільки вони не стосуються даної справи. Крім того, не погоджується із вартістю послуг за складення позовної заяви у сумі 8\~000 грн., так як позов підписано ТОВ «Вердикт-Капітал», а не АО «Лігал Ассістанс». Також позивачем не доведено надання письмових консультацій у сумі 9000 грн. , а вартість поглибленої консультації у сумі 2000 грн. не відповідає вартості 3\~000 грн., визначеній у заявці № 39 та у витягу до акту № 3. Прохала відмовити у задоволенні позову та стягненні витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20\~000 грн. за безпідставністю. Від ТОВ «Вердикт Капітал» до суду надійшли письмові пояснення, у яких надано аналогічні доводи тим, які викладені у позові та відповіді на відзив. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 13 червня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Дебт Форс» про залучення до участі у справі в якості правонаступника позивача. Цивільну справу залишено без розгляду. Постановою Полтавського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 13 червня 2023 року скасовано, матеріали цивільної справи повернуто до Октябрського районного суду м.Полтави для продовження розгляду. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 15 лютого 2024 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ТОВ «Вердикт Капітал» - ТОВ «Кампсіс Лігал». Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 23 квітня 2024 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ТОВ «Кампсіс Лігал» - ТОВ «Дебт Форс». У судовому засіданні представник позивача ТОВ «Дебт Форс» Морозова В.В. позов підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленю про дату, час та місце розгляду справи, у порядку п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, довірила представництво своїх інетесів представнику [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з підстав викладених у відзиві та запереченнях. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, прийшов до висновку про задоволенні позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 22 серпня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений Кредитний договір № 180-03-А про видачу кредиту на суму 49\~500 доларів США з оплатою за процентними ставками, встановленими п.4.1 Договору (том 1 а.с.9-17). З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником за Кредитним договором № 180-03-А від 22 серпня 2007 року, між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено Договір поруки № П-180-03-А від 22 серпня 2007 року, згідно якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов`язань за вказаним Кредитним договором (том 1 а.с.20-22). Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2011 року по справі № 2-2767/11 стягнуто солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за Кредитним договором № 180-03-А від 22 серпня 2007 року у сумі 396\~749, 72 грн. (том 1 а.с.26-30). 03 жовтня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір про відступлення прав вимоги до [PERSON] та [PERSON] за відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а останнє набуло право вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі і за Договором кредиту № 180-03-А від 22.08.2007 року та Договором поруки № П-180-03-А від 22.08.2007 року (том 1 а.с.34-44). Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 09 жовтня 2020 року замінено стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на ТОВ «Вердикт Капітал» по справі № 2-2767/11 (том 1 а.с.31-33). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 15 лютого 2024 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ТОВ «Вердикт Капітал» - ТОВ «Кампсіс Лігал» (том 2 а.с.151). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 23 квітня 2024 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ТОВ «Кампсіс Лігал» - ТОВ «Дебт Форс» (том 2 а.с.255). Встановлено, що рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2011 року по справі № 2-2767/11 не виконане, тобто виконання грошового зобов`язання прострочено, що не спростовано відповідачами, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України. Загальний розмір заборгованості, що, яку позивач прохає стягнути з відповідачів солідарно станом на 12.11.2021 року становить 119\~636, 02 грн. Нарахування 3 % річних нараховано на суму 396\~749, 72 грн. за період з 12.11.2018 року по 12.11.2021 року і складає 35\~740, 08 грн. Нарахування інфляційних збитків проведено на суму 396\~749, 72 грн. за період з 12.11.2018 року по 12.11.2021 року і складає 83\~895, 94 грн. (том 1 а.с.23-25). Статтею 129 Конституції України\~закріплено, що до основних засад судочинства відноситься обов`язковість судового рішення. Права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене\~ст. 625 ЦК України\~право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора та така цивільно-правова відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання перед кредитором становить окреме зобов`язання боржника, виконання якого може бути забезпечено порукою. Формулювання\~статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень\~статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) та від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі. Згідно із\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1\~ст. 553 ЦК України\~передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У ч. 4\~ст. 559 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору поруки, зазначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Беручи до уваги додатковий характер зобов`язання поручителя, кредитор має право вимагати стягнення з поручителя процентів у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, забезпеченого порукою, на основі ч. 2\~ст. 625 ЦК\~до фактичного погашення боргу. На правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості поширюється і порука, оскільки наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і с поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~ст.625 ЦК України. Вказана норма не містить застереження щодо неможливості солідарної відповідальності боржника та поручителів за порушення грошового зобов`язання. З огляду на викладене, позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат з відповідачів на користь позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Доводи відповідача [PERSON] щодо відсутності підстав для стягнення з неї 3 % річних та інфляційних втрат як з поручителя є безпідставними та спростовуються вищезазначеними висновками суду. Доказів щодо неправильності розрахунків суми 3% річних та інфляційних втрат відповідачами не надано, вони проведені вірно, в межах строків позовної давності, з врахуванням положень ч.1 ст. 257 ЦК України. Також є неспроможними твердження відповідача [PERSON] щодо стягнення з неї на користь позивача інфляційних втрат, оскільки борг стягнутий в іноземній валюті, з огляду на наступне. Згідно із частиною першою\~статті 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до частини другої\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. За\~статтею 533 ЦК України\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики), тобто таку саму суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики чи кредитного договору, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики чи кредитним договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (див. висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц). За\~статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Такий висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі № 130/1058/16, від 23.10.2019 у справі № 369/661/15-ц, від 23.09.2019 у справі № 638/4106/16-ц, від 20.02.2019 у справі № 638/10417/15-ц, постановах Касаційного господарського суду від 11.10.2018 у справі № 905/192/18, від 16.03.2021 у справі № 905/392/20. Отже, норми ч.2\~ст. 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас індексація не застосовується, а передбаченні ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті. У даній справі судом першої інстанції встановлено, що 22 серпня 2011 року між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений Кредитний договір № 180-03-А про видачу кредиту на суму 49\~500 доларів США з оплатою за процентними ставками, встановленими п.4.1 Договору. На забезпечення належного виконання позичальником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, 22 серпня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено Договір поруки № П-180-03-А від 22 серпня 2007 року, згідно якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов`язань за вказаним Кредитним договором. Отже, у справі, що розглядається, боржником отримано кредит за договором в іноземній валюті - доларах США. Тобто предметом укладеного між сторонами договору кредиту є іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути банку. Натомість, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 180-03-А від 22 серпня 2007 року у у сумі 396\~749, 72 грн. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2011 року по справі № 2-2767/11 стягнуто солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за Кредитним договором № 180-03-А від 22 серпня 2007 року у сумі 396\~749, 72 грн. Таким чином, заборгованість за договором кредиту на підставі рішення суду стягнута з відповідачів в гривнях\~без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті. Зазначене рішення суду набрало законної сили і на його виконання про стягнення боргу в гривнях Комінтернівський районний суд м.Харкова видав виконавчий лист № 2-2767/2011 від 25.01.2012 про стягнення солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» АТ Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості у сумі 396\~749, 72 грн. (том 1 а.с.151-152). 11 січня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. відкрито виконавче провадження ВП № 68106987 (а.с.151-152 том 1). Отже, кредитор, користуючись своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання, пред`явив позов про стягнення заборгованості за договором з боржника у гривнях, що слідує зі змісту рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2011 року по справі № 2-2767/11, з урахуванням чого валютою такого зобов`язання з цієї дати стала національна валюта - гривня. Як свідчать встановлені судом обставини справи, у національній валюті ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив на користь ТОВ "Вердикт Капітал" право вимоги до боржника за договором відступлення права вимоги від 03.10.2018 року (том 1 а.с.34-43) і останній обліковує зазначену заборгованість саме в гривнях, а не в іноземній валюті. Ураховуючи наведене, кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті - гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за ч.2\~ст. 625 ЦК України\~на нарахування інфляційних втрат на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання. Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова у правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20. Близького за змістом висновку щодо права кредитора на нарахування індексу інфляції у разі визначення ним зобов`язання в національній валюті - гривні дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 340/385/17. Отже, судом встановлено, що, незважаючи на укладення договору кредиту в іноземній валюті, стягнення з боржника заборгованості на підставі рішення суду та згодом примусове виконання відповідного рішення приватним виконавцем відбувалося в національній валюті - гривні. Тому кредитор має право на нарахування індексу інфляції на зазначену прострочену заборгованість боржника. З урахуванням наведеного, доводи відповідача [PERSON] щодо безпідставності позовних вимог в цій частині не ґрунтуються на Законі. Також суд враховує, що позивачем не пропущено строк позовної давності, на що звертав увагу позивач, хоча відповідачі такої заяви не заявляли (позов пред`явлено за період з 12.11.2018 по 12.11.2021 за три рроки звернення до суду з позовом (ч.1 ст. 257 ЦК України)). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зі змісту ч.ч.1-3 ст. 134 ЦПК України вбачається, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Представником позивача подано до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (а.с.6), виконані вимоги ч.8 ст. 141 ЦПК України, подано докази понесення судових витрат на правову допомогу, а саме Договір № 05-03/2021 про надання правової допомоги від 05 березня 2021 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та АО «Лігал Ассістанс», Прайс-лист АО «Лігал Ассістанс», затверджений Рішенням загальних зборів № 12 від 05.03.2021, Платіжне доручення від 04 жовтня 2021 року про перерахування коштів у сумі 200\~000 грн. на рахунок АО «Лігал Ассістанс» платником ТОВ «Вердикт Капітал», Заявку на надання юридичної допомоги № 39 від 27 вересня 2021 року на суму 20 000 грн., Витяг з Акту № 3 про надання юридичної допомоги від 30.09.2021 (том 1 а.с.59-66) Частиною 1\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язангі із розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи складність даної справи, час та обсяг виконаних адвокатом послуг на час розгляду справи, задоволення позову у повному розмірі, суд вважає за можливе задовольнити заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та стягнути із відповідачів у рівних частках 20000 грн., тобто по 10000 грн. з кожного. Доводи відповідача щодо недоведеності понесених витрат на професійну правничу допомогу в частині розміру та обсягу є припущеннями, які не ґрунтуються на матеріалах справи. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження не відносить справу автоматично до малозначної та такоє, що не потребує отримання правової допомоги стороною. Також із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2270 грн. у рівних частках, тобто по 1135 грн. з кожного.

Outcome: approved