Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

У квітня 2023 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», таким що не набуло прав кредитора по відношенню до [PERSON] за кредитним договором №310000005315004 від 12.12.2008 року та Договором застави №310000005315004/3 від 12.12.2008 року, укладеними між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; усунути перешкоди у здійсненні права власності, а саме: припинити обтяження, зареєстроване 15.07.2020 року за №27938587 реєстратором: Тісенкова Євгенія Леонідівна, Дніпропетровська регіональна філія державного підприємства "Національні інформаційні системи" Дніпропетровської область, підстави обтяження - Договір про відступлення прав вимоги, серія та номер 2258/к, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., реєстр.№403, об`єкт обтяження: автомобіль легковий TOYOTA RAV 4, номер об`єкта: [NUMBER] , номер державної реєстрації: [NUMBER] , легковій універсал - В, р/в 2008 та виключити з Державного реєстру обтяжень майна запис про приватне обтяження зареєстроване 15.07.2020 року за №27938587. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 12 грудня 2008 року між ВАТ «Астра Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №310000005315004, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 156\~672 грн. Згідно з п.2.6. Договору, погашення заборгованості за кредитом Позичальник повинний був здійснювати шляхом перерахування суми платежу на рахунок № [NUMBER] в ВАТ Астра Банк. На початку 2014 року відділення Астра Банку у м.Дніпропетровськ, де позичальник здійснювала плату за кредитом, було закрито. Намагання, здійснити платіж за номером рахунку, вказаному у кредитному договорі, виявило неможливість виконання обов`язку за договором через недійсність вказаного рахунку. 25 лютого 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Самарського районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою, посилаючись на те, що 02.12.2013р. між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «АСТРА БАНК» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №310000005315004, укладеним між [PERSON] та ПАТ «АСТРА БАНК». Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська було відмовлено у задоволення позовної заяви ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №310000005315004, укладеним між [PERSON] та ПАТ «АСТРА БАНК». Підставою для відмови у задоволення позовних вимог було не надання ПАТ «Дельта-Банк» документів, які підтвердили дійсність вимоги ПАТ «Дельта Банк» на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги до [PERSON] , так як позивачем не було надано жодного оригіналу документів. У серпні 2020 року на адресу [PERSON] надійшов лист від Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Національні інформаційні системи», в якому містився Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна приватного обтяження застави рухомого майна - автомобіля TOYOTA RAV 4, [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , легковий універсал - В, р/в 2008, як майна боржника [PERSON] , здійсненого на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп». На адвокатській запит до Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Національні інформаційні, системи» стосовно надання копій документів, на підставі яких було проведено реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, було отримано відповідь, що «державна реєстрація приватних обтяжень рухомого майна здійснюється на підставі заяви, поданої виключно в електронній формі (...) реєстраторам Державного реєстру забороняється вимагати від обтяжувала подання додаткових документів чи відомостей». На адвокатський запит до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» щодо надання копій документів, на підставі яких проведено реєстрацію в Державному реєстрі рухомого майна 15.07.2020 року заборони відчуження автомобіля легкового, TOYOTA RAV 4, \~ \~ \~ \~ [NUMBER] , н.д.р. [NUMBER] , універсал - В, р/в 2008., було отримано копію Договору №2258/К про відступлення прав вимоги, викопіювання з двох сторінок переліку, з зазначенням реквізитів, ідентичними з договором застави та поруки, укладених до кредитного договору №310000005315004 та рядком арифметичних сум без визначення значень, та копію Договору застави №310000005315004/3. Водночас ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» повідомило, що саме Договором №225 8/К про відступлення прав вимоги ПАТ «ДЕЛЬТАБАНК» відступило право вимоги за Кредитним договором №310000005315004 відносно [PERSON] . Так, відповідно до п.1.1. та п.2.3. наданої копії Договору купівлі-продажу прав вимоги, датою відступлення прав вимоги (датою переходу прав вимоги) є дата підписання Акту приймання-передачі Прав вимоги. При цьому, відповідно до розділу «Визначенні термінів та тлумачення» копії Договору купівлі-продажу прав вимоги, «акт приймання-передачі» означає письмовий акт, який укладається між сторонами та яким документально оформлюється фактична передача прав вимоги від Продавця до Покупця. Проте, підписаного Акту приймання-передачі ПАТ «Дельта Банк» до суду не надав. Перелік кредитних договорів та договорів поруки, права вимоги за якими повинні були перейти до ПАТ «Дельта Банк», повинні були бути зазначені у Додатку 1 (Перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги), проте, підписаного Додатку 1 ПАТ «Дельта Банк» до суду не надав. Представник ПАТ «Дельта Банк» надав до суду Додаток до Акту приймання- передачі Прав Вимоги (Договір купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року), проте, по-перше, даний додаток не містив підпису та печатки первісного кредитора, по-друге, даний додаток не передбачений текстом «Договору купівлі-продажу прав вимоги. Крім того, у зазначеному Додатку відсутнє посилання на Договір застави №310000005315004/3. Таким чином, так як в Договорі купівлі-продажу вимоги від 02.12.2013р. не визначено обсяг прав, що передаються, зазначених в Договорі додатків, які б містили обсяг прав, що передаються, надано не було - відсутні будь-які докази переходу права вимоги до [PERSON] або за кредитним договором №310000005315004, або за Договором застави №310000005315004/3 до ПАТ «Дельта Банк». Крім того, відповідно до наданої копії Договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «АСТРА БАНК» та ПАТ «Дельта Банк», у розділі «Визначенні термінів та тлумачення» права вимоги означають всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні- як наявні, так і умовні). Дане визначення суперечить змісту ст.512, ст.514 ЦК України. Тобто предметом оспорюваного договору було визначено, зокрема, й майбутні і умовні вимоги. При розгляді справи № 206/1147/16-ц, позивачем ПАТ «Дельта Банк» не було надано належних та допустимих доказів переходу права вимоги від ПАТ «АСТРА БАНК», так як відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за Договором відступлення на час або після його укладення. За таких умов, відповідно, відсутні докази переходу права вимоги у повному обсязі за Договорами, посилання на які повинний був містити Додаток 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року. Тобто обсяг прав вимоги, що були відступлені ПАТ «Дельта Банк» на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», не відповідає вимогам щодо наявності та дійсності обсягу прав, що можуть передаватися новому кредитору. Не погодившись з позовними вимогами, представником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» подано до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування зазначив наступне. 12 грудня 2008 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «АСТРА БАНК» укладено кредитний договір № 310000005315004 згідно якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 156 672 і кредитного договору банк надав позичальнику кредит у відповідності до умов договору. 12 грудня 2008 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «АСТРА БАНК» укладено договір застави № 310000005315004/3. За умовами цього договору, Позивач з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором передала ПАТ «АСТРА БАНК» в заставу належне їй майно автомобіль Toyota RAV 4, реєстраційний номер [NUMBER] . Укладення договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «АСТРА БАНК» та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» 02 грудня 2013 року між ПАТ «АСТРА БАНК» та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчененим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В., зареєстрований в реєстрі за№ 1533. За умовами даного Договору ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» набуло право вимоги до боржників, майнових та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором № 310000005315004 від 12 грудня 2008 р. укладеним між позивачем та ПАТ «АСТРА БАНК», та договором застави № 310000005315004/3 від 12 грудня 2008 р. 15 червня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлені- і електронних торгів № UA-EA-2020-04-22-000030-b від 18.05.2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір № 2258/К про відступлення прав вимоги, посвідченім нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема за Кредитним Договором № 310000005315004 від 12 грудня 2008 року укладеним між позивачем та ПАТ «АСТРА БАНК», та договором застави № 310000005315004/3 від 12 грудня 2008 року. 06.07.2020 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на адресу позивача направило засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення було направлено повідомлення про відступлення права вимоги/Вимоги про дострокове погашення заборгованості від 06.07.2020 року за кредитним договором №310000005315004 від 12.12.2008 року. Вказує, що обидва договори договір купівлі-продажу прав вимог від 02 грудня 2023 року та договір № 2258/К від 15 червня 2020 р. про відступлення прав вимоги посвідчені приватними нотаріусом. Отже, при посвідченні договорів від 02 грудня 2013 р. та № 2258/К від 15 червня 2020 року нотаріус перевірив всі необхідні документи ПАТ «АСТРА БАНК» та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» на підставі яких дійшов висновку про наявність у ПАТ «АСТРА БАНК» документів, що підтверджують факт відступлення прав, зокрема передачі права вимоги щодо заборгованості Позивача. А отже, визнали їх дійсними та достатніми для посвідчення договорів. Представником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подано до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до якого вказує, що 12 грудня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір 310000005315004 відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 156 672 грн., які зобов`язався повернути в порядку, строки та на умовах, передбачених Кредитним договором. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за вказаним Кредитним договором, між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» та [PERSON] було укладено Договором застави № 310000005315004/3 від 12.12.2008р., за вимогами якого позичальник передав в заставу належне йому на праві власності майно. У подальшому, між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» та AT «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку та на умовах, зазначених даним договором, ВАТ «Астра Банк» передав (відступив) AT «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого AT «Дельта Банк» замінив ВАТ «Астра Банк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях. У подальшому, у зв`язку з ліквідацією AT «Дельта Банк», відбувся електронний аукціон по реалізації активів Банку, в результаті якого 15.06.2020 року між Банком та ТОВ «Фінансова Кампанія «Дніпрофінансгруп» було укладено Договір № 2258/К про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого AT «Дельта Банк» відступив шляхом продажу новому кредитору ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» належні банку права вимоги за договорами, серед яких є і Кредитний договір № 310000005315004 від 12.12.2008року та Договір застави № 310000005315004/3 від 12.12.2008року. Тобто відбулася заміна кредитора за Кредитним договором № 310000005315004 від 12.12.2008р. та Договором застави № 310000005315004/3 від 12.12.2008р., внаслідок чого новим кредитором [PERSON] стало ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Представник позивача в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимог у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позивних вимог. Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явися, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Представник Державного підприємства «Національні інформаційні системи» в особі Дніпропетровської регіональної філії в судове засідання не з`явися, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше представником надано до суду заяву відповідно до якої просив розгляд справи здійснити без його участі. . Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивачки слід відмовити, по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 12 грудня 2008 року між ПАТ «АСТРА БАНК» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №310000005315004, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 156672,00 грн., з розрахунку в розмірі 22% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 18.11.2008р. по 18.11.2015р. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №310000005315004 від 12 грудня 2008 року між ПАТ «АСТРА БАНК», [PERSON] та [PERSON] та між ПАТ «АСТРА БАНК», [PERSON] та [PERSON] були укладені договори поруки № 310000005315004/П від 12 грудня 2008 року, № 310000005315004/П-2 від 12 грудня 2008 року 02 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «АСТРА БАНК» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, про заміну кредитора у зобов`язанні, посвідчений 02.12.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1539 та який діє зі змінами та доповненнями. 15.06.2020 року між Банком та ТОВ «Фінансова Кампанія «Дніпрофінансгруп» було укладено Договір № 2258/К про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого AT «Дельта Банк» відступив шляхом продажу новому кредитору ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» належні банку права вимоги за договорами, серед яких є і Кредитний договір № 310000005315004 від 12.12.2008року та Договір застави № 310000005315004/3 від 12.12.2008року. Тобто відбулася заміна кредитора за Кредитним договором № 310000005315004 від 12.12.2008р. та Договором застави № 310000005315004/3 від 12.12.2008р., внаслідок чого новим кредитором [PERSON] стало ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Позивач звертаючись до суду вказав, що відсутні докази переходу права вимоги за кредитним договором № 310000005315004 від 12.12.2008р. та Договором застави № 310000005315004/3 від 12.12.2008р. до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Ухвалою суду від 13 червня 2024 витребувано з архіву Національного банку України наступні оригінали документів Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»: Договір купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року, укладений між ПАТ «АСТРА БАНК» та ПАТ «Дельта Банк»; Додаток №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року; Акт приймання-передачі Прав вимоги за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року. Національним банком України на виконання ухвали суду надано оригінали Договору купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року, укладений між ПАТ «АСТРА БАНК» та ПАТ «Дельта Банк»; Додаток №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року; Акт приймання-передачі Прав вимоги за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року на 158 аркушах. В судовому засіданні було досліджено оригінали вказаних доказів, відповідно до яких вбачається, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 310000005315004 від 12.12.2008 року та Договором застави № 310000005315004/3 від 12.12.2008 року. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК435-15 необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Судом врахована позиція, викладена у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц, відповідно до якої «наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати саме в момент його укладення. Суд вважає, що всі оскаржувані договори, правомірність яких розглядається в рамках цієї справи, укладені з дотриманням вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначених договором, у якому виникло таке зобов`язання. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, провадження № 12-1гс21). Суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16). Положення нормативно-правових актів, які регулюють процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19-ц (провадження № 14-181цс20) зазначила, що продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи. Окрім зазначеного, слід звернути увагу, що Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 638/18879/18 (провадження № 61-11179св22) зазначив, що як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) відчужує активи у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії. З урахуванням наведеного, суд дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Також, під час розгляду справи судом не було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивача було порушене, не визнане чи оспорене, як і сам факт укладання договору про відступлення прав вимоги. Отже, з викладеного вбачається, що на теперішній час факту порушення відповідачами прав позивача судом не встановлено, а тому підстав для здійснення судового захисту та поновлення таких прав не має. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимогу повному обсязі, оскільки на теперішній час позивачем не доведено порушення її прав та інтересів, а суд здійснює захист лише тих прав та інтересів, які були порушені іншою особою. Стосовно клопотання представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, понесені судові витрати з відповідача не відшкодовуються. Внаслідок цього, судові витрати у справі, що складаються із сплаченого судового збору слід залишити за позивачем. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила чи має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Право на правову допомогу гарантовано ст. ст. 8, 59 Конституції України. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, якщо сторона документально доведе, що вона понесла витрати на правову допомогу, а саме: буде надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2022 у справі №911/2737/17). Враховуючи фактичний об`єм виконаної адвокатом роботи, суд вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації відповідачу за рахунок позивача в розмірі 7000,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved