Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

Позивач 22.02.2024 звернулася до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] , змінивши позовні вимоги заявою від 11.07.2024 просить: - вселити [PERSON] та трьох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] ; - зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні [PERSON] та трьома неповнолітніми дітьми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що 23.05.2008 між позивачкою та її братом [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 471/1000 частин квартири [ADDRESS] . Через сумісне проживання у брата з чоловіком постійно виникають конфлікті ситуації, у 2009 році чоловіку позивачки було зламано ніс. Відповідач не визнає права власності позивачки та не дає їй права повноцінно користуватися майном. Конфлікті ситуації призвели до того, що відповідач вигнав позивачку з квартири та не пускає її. 02.06.2023 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.10.2021 по справі№522/10994/21 позивачка зареєструвала своє право власності, але спокійно повернутися у квартиру немає можливості. Ухвалою від 26.02.2024 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 04.04.2024. У підготовчому засіданні 04.04.2024 проведеному за участі [PERSON] було відкладено розгляд справи до 28.05.2024, з метою належного сповіщення відповідача. У підготовчому засіданні 28.05.2024 проведеному за участі [PERSON] було залучено до участі у справі Службу у справах дітей Одеської міської ради та орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. З метою сповіщення залучених осіб розгляд справи відкладено до 20.06.2024. У підготовчому засіданні 20.06.2024 проведеному за участі [PERSON] та представника органу опіки та піклування [PERSON] було задоволено заяву позивача про відкладення з метою зміни предмету позову. Наступне засідання призначено на 10.07.2024. У зв`язку з відключенням електроенергії в приміщенні суду, розгляд справи у підготовчому засіданні 10.07.2024 було відкладено до 15.08.2024. У підготовчому засіданні 15.08.2024 було прийнято заяву [PERSON] про зміну предмету позову, надано відповідачу 15-денний строк для подання відзиву, також було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 02.10.2024. У судове засідання 02.10.2024 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили. [PERSON] звернулася до суду 02.10.2024 з заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 р. у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Таким чином, підстав для відкладення розгляду справи не встановлено, суд розглядає справи на підставі наявних матеріалів. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з повторною неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, відсутністю заперечень з боку позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 23.05.2008 [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках 471/1000 частини квартири [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. та зареєстрований в реєстрі за №2334 (а.с.10). Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.12.2010 у справі №2-11089/10 було задоволено позовну [PERSON] та змінено договір купівлі-продажу частки квартири [ADDRESS] , визнавши одноособовим покупцем по договору [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 471/1000 частин квартири (а.с.19-20). В результаті розгляду заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2015 заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.12.2010 було скасовано (а.с.21). Постановою Одеського апеляційного суду від 24.03.2021 у справі №2-11089/10 було залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2020, яким у задоволенні позову [PERSON] про зміну договору купівлі-продажу було відмовлено (а.с.22-25, 26-31). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.10.2021 у справі №522/10994/21, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 03.08.2023, визнано за [PERSON] право власності на 471/2000 частини квартири [ADDRESS] (а.с.32-34, 35-36). 30.05.2023 право власності [PERSON] на 471/2000 частини квартири [ADDRESS] було зареєстровано, про що свідчить витяг №334479413 з Державного реєстру речових прав (а.с.14). [PERSON] та [PERSON] документовані посвідченням, за яким мають право на пільги, передбачені для багатодітних сімей, адже мають трьох дітей: [PERSON] , 2010 року народження, [PERSON] , 2012 року народження, [PERSON] , 2013 року народження (а.с.8). У квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно статті 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 150 ЖК України встановлює, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За вказаних обставин справи порушене право позивача, який на день ухвалення рішення є співвласником квартири, підлягає захисту, а тому позовні вимоги в частині вселення позивачка до квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню. Згідно висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19. саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні власністю та заперечення відповідача про його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На переконання суду, факт звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування, а також значна кількість судових справ між сторонами щодо квартири, є достатнім доказом того, що співвласнику чиняться перешкоди у користуванні власністю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи ("Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved