Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

06 грудня 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між громадянином Італійської Республіки [PERSON] , [INFO] та громадянкою України [PERSON] , [INFO] , актовий запис №577. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Шлюбний договір між сторонами у цій справі не укладався. [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Позивач звернулась в суд з позовом про розірвання шлюбу, вказавши в заяві, що позивач та відповідач проживали разом в Україні за місцем її реєстрації: [ADDRESS] протягом 2020 лютого 2022, позивач постійно, а відповідач, як громадянин Італії, періодично - 90 днів в м. Запоріжжі, та наступні 90 днів в Італії. Починаючи з червня 2021 року відносини між подружжям почалися погіршуватися та з січня 2022 року позивач з відповідачем проживають окремо, подружніх стосунків не мають. Спільне господарство з відповідачем не ведеться. Спору про поділ майна, що є спільною власністю, немає. Вважаючи примирення та подальше збереження сім`ї неможливим, просить розірвати шлюб, оскільки він існує формально та відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». В судовому засіданні представник позивача - адвокат Дерев`янка І.О. позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача - адвокат Дробот І.В. в судовому засідання просила закрити провадження у справі, оскільки позов у цій справі не належить до юрисдикцію судів України та/або відмовити в задоволенні позовних вимог. Визначений частиною третьою статті 279 ЦПК України строк для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Питання підсудності цивільних справ урегульовано в ст. 15, главі І розділу III ЦПК України, які визначають загальні правила підсудності та територіальної підсудності, та в ст. 414 ЦПК України, яка визначає, що підсудність справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності. Частиною 2 ст. 2 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне право». Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (п. 3 ч. 1 ст. 1, ст. ст. 75-77). Відповідно ст. 73 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. У сфері правового захисту прав та законних інтересів італійських громадян в Україні та українських громадян в Італії основоположною нині є чинна для обох країн Конвенція між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах № 4210. Конвенція про правову допомогу у цивільних справах №4210 вступила в законну силу у 1986, а тому є обов`язковою до виконання як в Італійській Республіці так і в Україні. Відповідно до підпункту а) частини 1 статті 24 даної Конвенції Італійський суд, буде вважатися компетентним, якщо на день пред`явлення позову відповідач має постійне місце проживання на території Італії. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27-29 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача. Між Україною та Італійською Республікою, застосується Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961. Застосовуване право визначається, знову ж таки на підставі міжнародних угод, а у разі відсутності - на підставі Закону України «Про міжнародне приватне право». Згідно ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» (Закон № 2709-IV) правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке немає спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Аналіз положень статті 60 Закону № 2709-IV дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема: 1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie); 2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii); 3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law); 4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis). Під час визначення матеріального права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави (стаття 7 Закону № 2709-IV). Визначаючи, чи є у подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення частини першої статті 16 Закону № 2709-IV, відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Враховуючи, що позивачка є громадянкою України, а відповідач громадянином Італії, то відповідно до частини першої статті 16 згаданого Закону у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя. Також встановлено, що подружжям спільно не обрано право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Позивачка є громадянкою України та має постійне місце реєстрації на території України. В свою чергу відповідачем не подано доказів його реєстрації чи проживання на території України. Будь-яких доказів того, що сторони спільно проживали на території України, де придбали житло чи інше спільне майно, матеріали справи не містять. Тому, відсутні підстави за встановлених фактичних обставин і для висновку, що є право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Як убачається зі змісту статті 1 Глави 1 Конвенції між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах за № 4210, спір між громадянами договірних сторін щодо особистих прав регулюється нормами права тієї країни, якій підвідомчий розгляд справи. Тож, оскільки підсудність зазначеної справи відноситься до територіальної юрисдикції України, то, на підставі міжнародної угоди №4210 спірні правовідносини регулюється нормами законодавства України. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст. 109-110 ЦПК України. Відповідно до пункту 2 статті 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. Також, відповідно до пункту 10 статті 28 ЦПК України, позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. Останнє місце перебування/проживання відповідача в Україні було за адресою: [ADDRESS] . Позивач звертаючись до суду з цим позовом про розірвання шлюбу використовує надане їй право на виборну підсудність, тобто, за зареєстрованим місцем проживання позивача, яка є громадянкою України, місце проживання якої зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Отже, з наведеного вбачається, що дана справа підсудна Ленінському районному суду м. Запоріжжя (Україна), а матеріальним правом, що підлягає застосовуванню до спірних правовідносин - є право України. Сімейні правовідносини, які є предметом цього спору регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Законом України «Про міжнародне приватне право», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції, і є частиною національного законодавства України, Угодою між Україною та Туреччиною про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, яку ратифіковано Законом N2605-ІІІ від 05.07.2001, дата набуття чинності: 02.05.2004 року. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Зокрема, частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зі змісту\~статті 55 Сімейного кодексу України\~вбачається, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до частини 3, 4\~статті 56 Сімейного кодексу України\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Як вбачається з пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лиши за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За правовою позицією, що неодноразово викладалася в постановах Верховного Суду, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу, зокрема постанова Верховного Суду України від 08.11.2018 у справі №569/458/18, від 11.11.2020 у справі №369/7035/18 тощо). Відповідно до ч.2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. У відповідності зі\~статтею 110 Сімейного кодексу України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно\~ст.112 Сімейного кодексу України\~при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Стаття 51 Конституції України\~передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у\~ст. 24 Сімейного кодексу України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (заяви №29381/09 та №32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Позивач скористалася даним їй правом та звернулась до суду з позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб. Відповідно до частини 2\~статті 112 Сімейного кодексу України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, або за наявності підстав визнання шлюбу недійсним про що записано в статті 16 Конвенції про дискримінацію жінок в частині першій підпункту «с») «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання», тобто дружина шлюбом не закріпляється за чоловіком по життєво. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені, до теперішнього часу вони не відновлені, даний шлюб існує формально та не виконує свого прямого призначення. Спільне господарство не ведеться. Спорів щодо спільного майна, сторонами не заявлено. Таким чином підстав для збереження шлюбу між сторонами в судовому засіданні не встановлено, а тому даний шлюб доцільно розірвати, оскільки збереження сім`ї суперечить інтересам позивача. Крім того, у відповідності зі\~статтею 113 СК України, особа, що змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу відновити позивачці дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до частини 2\~статті 115 Сімейного кодексу України\~рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до частини 3\~статті 115 Сімейного кодексу України\~- документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до пункту 6 частини 1\~статті 264 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Питання щодо стягнення з відповідача судових витрат позивачем не ставиться.

Outcome: approved