Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до\~суду з\~позовом до\~ Виконавчого комітету Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури та спорту, про стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки в розмірі 54 196 грн. 80 коп.. В обгрунтування заявленої вимоги вказує, що з 14.08.1991 по 30.08.2023 працював в галузі освіти. З 04.08.2000 року призначено директором Старосільської СШ. 04.05.2023 року Корсунь-Шевченківським районним судом Черкаської облаасті у справі № 691/1090/20 ухвалено рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ № 24-к від 28.08.2020 року про звільнення з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за вчинення одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи відповідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП та поновлено на посаді директора ліцею на строк дії контракту від 30.06.2020 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.09.2020 р. по 04.05.2023 р. Загальна сума заборгованості 122 426 грн. 70 коп. (без вирахування податків). Розрахунок проведено 29.08.2023 року, виплачено 98 503 грн. 49 коп. (з вирахуванням податків 19,5%). 30.08.2023 року звільнено з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за угодою сторін (наказ відділу освіти, культури та спорут ВК Мліївської сільської ради від 23.08.2023 номер 26-к). Відповідно до наказу відділу освіти, культури та спорут ВК Мліївської сільської ради від 23.08.2023 номер 25-к, виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.09.2020 по 31.08.2021. Грошова компенсація за невикористану відпустку за період з 01.09.2021 по 30.08.2023, не виплачена. 05.11.2023 позивачем надіслано заяву до відповідача з вимогою: нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.09.201 по 30.08.2023 рр. У відповіді відділу освіти, культури та спорту ВК Мліївської сільської ради від 16.11.2023 зазначено, що "відповідно до рішення суду по справі № 691/1090/20 Вас було поновлено на посаді з 01.09.2020 р. та виплачено середній зароібток за час вимушеного прогулу (з 01.09.2020 по 31.08.2021) в розмірі 122 426 грн. 70 коп. За цей період було нараховано і виплачено компенсацію за невикористану відпустку 56 днів у сумі 21 974,40 грн. За період з 01.09.2021 р. по 22.08.2023 р., Ви перебували у трудових відносинах з виконавчим комітетом Мліївської сільської ради, але без нарахування заробітної плати. Відповідно, за останні 12 календарних місяців перед настанням відпустки немає нарахованої суми заробітної плати, немає суми з якої можна порахувати середню зарплату. Тобто за період з 01.09.2021 р. по 21.08.2023 р. сума за невикористану становить 0.00 грн.". Хоч середній заробіток судом було обмежено до одного року, трудові відносини позивача з відповідачем за рішенням суду встановлено було за три роки. Отже, за 2 роки, за які не було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, позивач має право на інші виплати, допомоги в тому числі і на відпустки. Розрахунок компенсації за невикористані відпустки за 2 роки за період з 01.09.2021 р. по 21.08.2023 р: відпустка за 1 рік = 56 днів * 2 (роки) = 112 днів. 112 днів * 483 грн. 90 коп. (середньоденний заробток) = 54 196 грн. 80 коп.. 24.11.2023 в справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 28.12.2023 відповідач Виконавчий комітет Мліївської сільської ради до суду надав клопотання, в якому просив позовну заяву [PERSON] до ВК Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури та спорту про стягнення компенсації за невикористані відпустки залишити без руху та зобовязати сплатии судовий збір (1), провадження в даній цивільній справі закрити, у звязку з пропуском строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України (2). В обгрунтування зазначено, що на виконання судових рішень про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, начальником відділу освіти, культури та спорту ВК Мліївської сільської ради 22.08.2023 року прийнято наказ за № 22-к яким скасовано наказ № 34-к від 28.08.2020 р. про звільнення [PERSON] з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за вчинення одноразового грубого порушенн трудових обовязків керівником підприємства, установи відповідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП, поновлено на посаді директора ліцею з 01.09.2020 року та вирішено щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 122426 грн. 70 коп. з відрахуванням з цієї суми податків та інших обовязкових платежів, передбачених законом. 23.08.2023 року [PERSON] звертається із заявою про звільнення його із займаної посади. Начальником відділу освіти, культури та спорту ВК Мліївської сільської ради 23.08.2023 року прийнято наказ за № 26-к про звільнення [PERSON] з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за угодою сторін. 25.08.2023 року [PERSON] скеровує заяву та виконавчий лист, виданий на підставі судових рішень до Управління ДКСУ у Черкаській області. 28.08.2023 року [PERSON] отримав середній заробіток за рішенням суду. Також [PERSON] за період роботи з 22.08.2023 року по 30.08.2023 року було нараховано та виплачено заробітну плату в сумі 3783,80 гривень та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 21974,40 гривень. Тобто всі необхідні розрахунки, як внаслідок незаконного звільнення (за рішенням суду) так і після звільнення за угодою сторін, з позивачем [PERSON] проведені. Вимога щодо компенсації за невикорисані відпустки з 01.09.2021 року по 21.08.2023 року є некоректною по відношенню до діючого законодавства та наявності судового рішення за наслідками виниклого трудового спору, який виник 28.08.2020 року (вручення наказу про звільнення та проведення з [PERSON] всих необхідних виплат). Крім того, у вказаний позивачем період (роки), за який вимагає компенсацію, останній перебував у трудових відносинах з ФОП, де і мав реалізувати право на відпустки. Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що при писудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток за період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав на це час. Більше того, із заявою про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Вказана подія відбулася ще в 2020 році, після чого позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які частково були задоволені на його користь постановою Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 року. Позовних вимог щодо компенсації за відпустку, позивач не заявляв ні в первісному позові, ні в уточненому, ні після ухвалення остаточного судового рішення судом апеляційної інстанції. За наведених обставин та правового регулювання виниклого спору, ВК Мліївської сільської ради вважає, що вимога щодо компенсації за невикористані відпустки з 01.09.2021 року по 21.08.2023 року позивачу [PERSON] є безпредметною та такою, що подана з пропуском строку, передбаченого частиною 1 статті 233 КЗпП. Ухалою суду від 28.12.2023 року в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху відмовлено, продовжено судовий розгляд заявленої позовної вимоги. 29.02.2024 представником відповідача на спростування заявлених позивачем вимог подано клопотання про долучення доказів, а саме довідки ФОП [PERSON] про перебування [PERSON] в трудових відносинах під час судового розгляду цивільної справи № 691/1090/20, в якій йдеться, що [PERSON] з 15.04.2022 року по 21.08.2023 року працював за основним місцем роботи у фізичної особи-підприємця [PERSON] , використав частину щорічної основної відпустки терміном 14 календарних днів та при звільненні отримав компенсацію невикористаної відпустки в кількості 5 днів. 25.09.2024 у судове засідання, яке неодноразово було відкладено, в т. ч. й за клопотанням представника відповідача, учасники справи (сторони) не зявилися, є повідомлені належно, що підтверджується Довідками про доставку електронного документа (судова повістка). Позивач [PERSON] до суду подав заяву про розгляд справи без участі, позовну заяву підтримує у повному обсязі. У судове засідання відповідач участь представника не забезпечив. Заяв (клопотань) з повідомленням причин не прибуття чи про перенесення судового розгляду не надходило. Підстав для відкладення судового засідання не встановлено. У зв`язку з неявкою учасників справи, суд відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд приходить до такого висноку. Відповідно до статті 43, 45 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Згідно частини 1 статті 3 та статті 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Із матеріалів справи встановлено, що рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04.05.2023 року, визнано протиправним та скасовано наказ № 34-к від 28.08.2020 року про звільнення [PERSON] (позивач в даній справі), поновлено його на посаді директора ліцею на строк дії контракту від 30.06.2020 року, вирішено питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача відповідних виплат у звязку із поновленням його на роботі (справа № 691/1090/20). Постановою Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 року, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення судового збору скасовано, прийнято в цих частинах нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Наказом Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Відділ освіти, культури та спорту від 22.08.2023 року № 22-к позивача [PERSON] поновлено на посаді директора ліцею з 22.08.2023 року. Відповідно до наказу відділу освіти, культури та спорут ВК Мліївської сільської ради від 23.08.2023 номер 25-к, [PERSON] виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.09.2020 по 31.08.2021. 30.08.2023 року [PERSON] звільнено з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за угодою сторін (наказ відділу освіти, культури та спорут ВК Мліївської сільської ради від 23.08.2023 номер 26-к). За період роботи з 22.08.2023 року по 30.08.2023 року [PERSON] було нараховано та виплачено заробітну плату в сумі 3783,80 гривень та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 21974,40 гривень. Позивач [PERSON] вважає, що має право на компенсацію за невикористані відпустки за 2 роки, з 01.09.2021 по 21.08.2023, яка не була виплачена при його звільненні 30.08.2023 року з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за угодою сторін, про що 05.11.2023 року Відділу освіти, культури та спорту виконавчого комітету Мліївської сільської ради було направлено заяву з вимогою нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку. 16.11.2023 року згідно листа (відповіді) № 227 Виконавчий комітет Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області (Відділ світи, культури та спорту) за підписом начальника В. Ярового, на звернення [PERSON] повідомив, що всі належні йому виплати було здійснено. За період з 01.09.2021 р. по 22.08.2023 р., позивач перебував у трудових відносинах з виконавчим комітетом Мліївської сільської ради, але без нарахування заробітної плати. Відповідно, за останні 12 календарних місяців перед настанням відпустки немає нарахованої суми заробітної плати, немає суми з якої можна порахувати середню зарплату. Тобто за період з 01.09.2021 р. по 21.08.2023 р. сума за невикористану становить 0.00 грн. Не погоджуючись з цим, позивач [PERSON] звернувся до суду, позов зареєстровано 23 листопада 2023 року. Отже, спір між сторонами виник з приводу права позивача на отримання невиплаченої при звільненні за період з 01.09.2021 року по 21.08.2023 року компенсації за невикористану відпуску. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Так, згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 висловила позицію, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). За змістом статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед працівником має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обовязку доведення наявності права на отримання певних сум. Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)). Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. Закон України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15 листопада 1996 року (у відповідній редакції) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоровя, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Відповідно до чстини 1 статті 83 КЗпП України, статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Суд відхиляє доводи сторони відповідача про відсутність підстав нараховувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку позивачу [PERSON] за вказаний у позові період (з посиланням на те, що судовим рішенням останньому виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2020 по 31.08.2021, не більше 1 року (ст. 235 КЗпП України), адже трудове законодавство не звільняє роботодавця від відповідальності у вигляді виплати працівникові компенсації за невикористану відпустку за весь період під час вимушеного прогулу. За змістом пункту 2 частини 1 статті 9 Закону України "Про відпустки" до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються: час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Суд погоджується з доводами позивача [PERSON] про порушення його прав у звязку з невиплатою компенсації за невикористану відпустку за період з 01.09.2021 року по 21.08.2023 року, при його звільненні 30.08.2023 року. Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2023 року, справа № 640/22951/21, зазначив, що, "установивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівникові при звільненні компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, до належної працівникові заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні". У постанові Верховного Суду від 04.04.2023 по справі № 640/8348/21 суд дійшов висновку, що поняття "оплата праці" і "заробітна плата", які використовуються у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій справі в частині вимог стосується ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у ч.2 ст.233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці", у звязку з чим, не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення. Тому спір про ненарахування та невиплата позивачу [PERSON] грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки (за період з 01.09.2021 року по 21.08.2023 року), на яку він має право (56 днів * 2 роки = 112 днів) згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною заробітною платою), охоплюється застосованим у ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці", у звязку з чим не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення. Тим більше, про порушення права на отримання компенсації за невикористану відпустку позивач [PERSON] дізнався, отримавши лист (відповідь) від 16.11.2023 року № 227. Обставина отримання\~частини щорічної основної відпустки, як і її компенсація при звільненні при перебуванні позивача у трудових відносинах, під час вимушеного прогулу, на що позилається відповідач, не може досліджуватись в цій справі, оскільки предметом позову в даній справі є стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні, як міра відповідальності відповідача. Так, в правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 відображено, що виплата середнього заробітку проводиться за весь період вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин, зокрема, можливого працевлаштування на іншу роботу та отримання на ній заробітної плати. Також суд відхиляє доводи сторони відповідача, що оскільки за останні 12 календарних місяців перед настанням відпусти (період з 01.09.2021 р. по 2.08.2023р.) немає нарахованої суми заробітної плати (немає суми з якої можна порахувати середню зарплату ) сума невикористаної відпустки становить 0,00 грн. Щодо розміру невиплаченої компенсації за невикористану відпустку та визначення розміру середньоденного заробітку для проведення відповідного розрахунку, суд зазначає наступне. Відповідно розясненням, викладеним у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Із матеріалів справи вбачається, що Постановою Черкаського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у справі № 691/1090/20, провадженя № 22-ц/821/941/23 встановлено, що для обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно використовувати середньоденний заробіток у розмірі 483 грн 90 коп. Тому вказана обставина при розгляді цієї справи не доказується. Суд враховує розяснення, викладені у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на вказане, судом встановлено, що в день звільнення відповідач не виплатив позивачу грошову компенсації за дні невикористаної ним щорічної основної відпустки, та розраховує позивачу\~ [PERSON] \~компенсацію за\~невикористанні відпустки\~ за\~ 2\~роки \~(при\~вимушеному прогулі\~в три\~роки),\~ виходячи\~з \~річної відпустки\~ в\~56\~днів та\~середного заробітку\~-\~483,90\~грн \~(2\~роки *\~56\~днів =\~112\~днів невикористаної\~відпустки *\~483,90\~грн (середньоденний\~заробіток позивача)\~=\~ 54 196,80 грн). Отже, сума компенсації за невикористанні відпустки становить 54 196,80 грн. При цьому, компенсація за невикористані дні відпустки обрахована судом без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми компенсації за невикористані дні відпустки, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відраховуються із суми компенсації при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума компенсації зменшується на суму податків і зборів. За нормами статті 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про задоволення позову. Згідно статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в сумі 1073,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved