Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

Позиції учасників справи. У травні 2019 року позивач [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом (який було в подальшому уточнено) до АТ «Сенс Банк», треті особи: приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу - Чуловський В.А., Паракуда І.В., Шмідт К.В., приватний виконавець Яцишин А.М., Мішук Н.О., про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, в якому просив (т.1 а.с.4-10, 212-218): - визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 11053 від 23 липня 2018 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем; - визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 2367 від 12 вересня 2013 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою Іриною Вікторівною; - стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь [PERSON] понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00 грн. Вимоги обґрунтовано тим, що 14 травня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено два договори кредиту - № 403/020/08-Ж та № 403/021/08-Пі, за умовами якого Банк надав Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру. Одночасно з договорами кредиту 14.05.2008 сторонами укладено два договори іпотеки: № 04/І-286 відносно нерухомого майна двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] з метою забезпечення договору № 403/020/08-Ж; та № 04/І-285 відносно нерухомого майна двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , з метою забезпечення договору № 403/021/08-Пі. В жовтні 2018 року позивач випадково, з ЄДРСР дізнався про існування заочного рішення Деснянського районного суду м.Києва про стягнення заборгованості за договором кредиту №403/021/08-Пі у розмірі 498 980,08 грн. Вказане заочне рішення скасоване, справа щодо стягнення заборгованості переглядається Деснянським районним судом м.Києва. В січні 2019 року представник позивача звернувся до приватного виконавця Яцишина А.М. із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, з якого дізнався про наявність виконавчого напису приватного нотаріуса Чуловського В.А № 11053 від 23.07.2018 на користь стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» відносно нерухомого майна двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . При цьому, про існування виконавчого напису № 2367 приватного нотаріуса Паракуди І.В. від 12.09.2013 відносно нерухомого майна, за адресою: [ADDRESS] , позивач дізнався після запиту та отримання відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Будь-яких рішень суду, повідомлень, листів на адресу позивача не надходило. В зв`язку з такими обставинами взагалі позивачу, як боржнику не відомо яка сума боргу існувала на тоц момент, як саме вона була розрахована стягувачем, і за який період дії договору кредиту. Від представника відповідача АТ «Альфа-Банк» (змінено на АТ «Сенс Банк») - адвоката Усікової Л.О. надійшли письмові пояснення (т.2 а.с.230-233), у відповідності до яких зазначено, що сторона відповідача вважає вимоги позивача незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки внаслідок неналежного виконання обов`язків за договором у позичальника утворилась заборгованість, у зв`язку із чим ПАТ «Укрсоцбанк» було висунуто вимогу про погашення наявної заборгованості, в якій було повідомлено про розмір наявної заборгованості, а також попереджено про наслідки її невиконання. Також право вимагати дострокового повернення кредиту передбачене договором. Крім того, з заяви про вчинення виконавчого напису та додатків до неї вбачається, що банком були виконанні всі умови, а тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості, суми процентів, зазначених у виконавчому написі, не є безспірними. В судових засіданнях представник позивача підтримав вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на викладене у позові та на порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами. В судових засіданнях представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на викладене у поясненнях. Третя особа - [PERSON] зазначила в судовому зхасіданні лише про те, що є власником квартири, щодо якої вчинено один з виконавчих написів. Треті особи - приватні нотаріуси Чуловський В.А., Паракуда І.В. , Шмідт К.В., приватний виконавець Яцишин А.М., будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду від 14 червня 2019 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: кв. [ADDRESS] , загальною площею 50, 7 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м. та кв. [ADDRESS] , загальною площею 35,26 кв.м., житловою площею 18, 7 кв.м. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 28 листопада 2019 року, внесеною до протоколу судового засідання замінено найменування відповідача з ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк». Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19 червня 2024 року, внесеною до протоколу судового засідання замінено найменування відповідача з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року постановлено залучити [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року зупинено провадження по цивільній справі у зв`язку перебуванням позивача на військовій службі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року поновлено провадження по цивільній справі за клопотанням позивача. Від представника [PERSON] - адвоката Целікова В.В. 18.09.2024 через «Електронний суд» надійшло клопотання про виключення зі складу учасників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] , оскільки рішення по даній справі не може вплинути на права [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] - адвоката Целікова В.В. про виключення [PERSON] зі складу учасників по справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - відмовлено. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Як встановлено судом, 14 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "УКРСОЦБАНК", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", та [PERSON] було укладено два Договори кредиту № 403/020/08-Ж та № 403/021/08-Пі, у відповідності до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Одночасно з договорами кредиту 14 травня 2008 року, сторонами укладено два договори іпотеки: № 04/І-286 відносно нерухомого майна двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] з метою забезпечення договору № 403/020/08-Ж та № 04/І-285 відносно нерухомого майна двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , з метою забезпечення договору № 403/021/08-Пі. 09 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" та [PERSON] було укладено Додаткову угоду про внесення змін до Договору кредиту № 403/021/08-Пі від 14.05.2008. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 28 листопада 2016 року ухвалено стягнути на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" з [PERSON] заборгованість за Договором кредиту №403/021/08-Пі від 14 травня 2008 року в розмірі 498 980,08 грн. 12 вересня 2013 року приватним нотаріусом Паракуда І.В. вчинено виконавчий напис № 2367 відносно нерухомого майна, за адресою: [ADDRESS] . 23 липня 2018 року приватним нотаріусам Чуловським В.А вчинено виконавчий напис №11053 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» відносно нерухомого майна двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . 20 грудня 2018 року приватним виконавцем Яцишиним А.М. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER]. 17 жовтня 2018 року на підставі Акту про реалізацію предмета іпотеки, видано свідоцтво, посвідчене приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А., зареєстровано в реєстрі за № 14905, на підставі якого третя особа [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . 10 вересня 2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Відповідно до Протоколу № 2/2022 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 12.08.2022 було вирішено згідно з протоколом п.2.1. змінити найменування банку АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. За загальними правилами ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно із ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: - судовий - на підставі рішення суду; - позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачено ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку». Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів унормовано Главою 14 Закону України «Про нотаріат» та Главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Закону України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів передбачено главою 14 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів та зазначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підп. 2.1 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: -відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; -дата і місце народження боржника-фізичної особи, місце його роботи; -номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; -строк, за який має провадитися стягнення; -інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. При цьому ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для таких висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачеві можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 ЗУ «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. У постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України (постанова від 05 липня 2017 р. у справі № 6-887цс17) захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так із підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. У такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі. Таким чином, з наведених приписів вбачається, що нотаріус, перш ніж вчинити виконавчий напис, повинен перевірити, чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який ідеться в переліку, чи подані всі передбачені переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином, чи підтверджують подані документи безспірність заборгованості боржника перед кредитором та прострочення виконання зобов`язання, чи не виник спір між зацікавленими особами, чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису. Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15. Як свідчать наявні матеріали справи, у даному випадку нотаріус не переконався у безспірності заборгованості та наявності у кредитора права на безспірне стягнення заборгованості. Судом встановлено, що у провадженні суду на розгляді як на момент вчинення виконавчого напису, так і на даний час знаходиться цивільна справа № 754/9951/16-ц за позовом Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Основного Закону України. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 78 ЦПК України, яка встановлює ознаки допустимості доказів, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до ч.1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право: 2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; 3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; 6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами. Наведене свідчить про те, що на час вчинення виконавчих написів спір між сторонами щодо заборгованості за договором про іпотечний кредит не було остаточно вирішено. Відтак, на час вчинення виконавчих написів сума боргу не була безспірною, оскільки спір продовжував вирішуватись в судовому порядку, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Звертаючись у суд з даним позовом, [PERSON] , серед іншого, посилається на неможливість встановлення безспірності вимог банку до неї, що знайшло своє підтвердження під час судового розгляду. Відтак, наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, у зв`язку з чим, оспорювальний виконавчий напис нотаріусом вчинено з порушенням діючого законодавства. Вказані доводи позивача не спростовані відповідачем. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, відповідно до ст.141 ЦПК України стягуються з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved