Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

22.01.2024року [PERSON] звернувся з позовною заявою, в якій просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з ним, стягнувши з матері дитини [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі 1\\4 частини частки її заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що сторони уклали шлюб 11.04.2014 року, згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11.04.2014, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві зроблено відповідний запис № 357). Від цього шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві зроблено відповідний запис № 2654 від 02 вересня 2014 року). Шлюб між сторонами розірвано рішенням Святошинського районного суду м.Києва 29 жовтня 2020 року у справі №759/12547/20. На даний час позивач - [PERSON] - проживає разом із сином - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження умов проживання. Ця квартира належить позивачу на праві власності. У ній певний час проживала і відповідачка. У березні місяці 2023 року позивачем було виявлено, що син не ходить до школи зі згоди матері, має дуже погану успішність. Коли він почав з`ясовувати обставини, пов`язані із відвідуванням школи, відповідачка вчергове викликала поліцію і з її слів було складено 2 протоколи про адміністративні правопорушення за ч.І ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо насильства, нібито вчиненого як по відношенню до неї, так і по відношенню малолітнього [PERSON] . Проте, при розгляді справи у суді було встановлено відсутність складу адміністративного правопорушення (Постанова Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року у справі №369/4343/23 з довідкою про виправлення описки. Святошинським районним судом м. Києва винесена постанова у справі №759/14713/23, згідно якої [PERSON] визнано винуватою у вчиненні правопрушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КупАП України- домашнє насильство психологічного характеру малолітнього сина [PERSON] . Позивач зазначає, що любить свою родину. Розірвання шлюбу було вимушеною мірою, є інвалідом 2 групи внаслідок перенесеного інфаркту. Зазначає, що сумлінно ставиться до своїх батьківських обов`язків, працює, забезпечує родину, позитивно характеризується за місцем проживання та на роботі, здатний забезпечити дитині належні умови життя і розвитку. Також зазначає, що він з сином проживають у належній позивачу 2-кімнатній квартирі, у якій дитина має власну кімнату. Позивач має хороший психологічний контакт з сином - у них дружні стосунки. Він прагне забезпечити дитині хорошу освіту та надати йому можливості для фізичного та духовного розвитку. Домовленостей із відповідачкою щодо місця проживання дитини не досягнуто. З березня 2023 року позивач проживає із сином удвох, де проживає відповідачка невідомо. Ухвалою суду від 04.03.2024 року відкрито провадження та призначено до підготовчого засідання(а.с.63). 06.05.2024 року до суду надійшло рішення Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 24.04.2024 року за №255\\5 про доцільне визначення місця проживання малолітнього сина- [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] (а.с.84-88). Ухвалою суду від 26.06.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.98). В судовому засіданні позивач та його представник просили суд задовольнити позов. В судове засідання відповідачка не з"явилася, про час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином(а.с. 75, 96, 101). Служба у справах дітей Борщагівської сільської територіальної громади Бучанського району Київської області в судове засідання не з"явилася, надіслала лист про слухання справи у відсутністьїх представника та просила суд визначити місце проживання дитини з батьком(а.с.(а.с.84-88). Суд, заслухавши позивача, представника позивача ,свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Встановлено, що спірні правові відносини між сторонами виникли з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на її утримання. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначено Сімейним кодексом України. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано: тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Так, судом встановлено, що сторони уклали шлюб 11.04.2014 року, згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11.04.2014, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві зроблено відповідний запис № 357(ас.9).. Судом встановлено, що від цього шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві зроблено відповідний запис № 2654 від 02 вересня 2014 року)(ас.10). Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Святошинського районного суду м.Києва 29 жовтня 2020 року у справі №759/12547/20(ас.14). Встановлено, що позивач є інвалідом другої групи. Судом встановлено, що на даний час позивач - [PERSON] - проживає разом із сином - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження умов проживання. Ця квартира належить позивачу на праві власності(ас.12-13). Позивач сумлінно ставиться до своїх батьківських обов`язків, він працює, забезпечує родину, позитивно характеризується за місцем проживання та на роботі, позивач здатний забезпечити дитині належні умови життя і розвитку. Батько з сином проживають у належній позивачу 2-кімнатній квартирі, у якій дитина має власну кімнату. Позивач має хороший психологічний контакт з сином - у них дружні стосунки. Він прагне забезпечити дитині хорошу освіту та надати йому можливості для фізичного та духовного розвитку. Отже, матеріалами справи підтверджується, що син сторін [PERSON] проживає разом з батьком, який піклується про його фізичний, духовний, моральний розвиток, виховання, створює належні умови для проживання, розвитку його природних здібностей та відпочинку. Зазначені обставини підтверджують досліджені в судовому засіданні докази: акти обстеження умов проживання, висновок органу опіки і піклування, а також поясненнями свідків. При цьому суд в враховує, що син сторін, [PERSON] , мешкає з батьком досить тривалий час, де у нього вже склався усталений побут, навчання, коло друзів і позбавлення його звичних умов життя справить негативний вплив на нього. Таким чином, не надано жодного доказу, які б свідчили про те, що між відповідачкою та сином існує взаємопорозуміння та те, що син бажає проживати з матір"ю та що мати намагається налагодити психоемоційний зв`язок з сином. Як з"ясовано судом, відповідачка перешкод для спілкування з сином та участі у її вихованні не має. Із зазначеного вбачається, що батько приділяє більше уваги вихованню дитини й більш відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, піклується про сина, забезпечує його одягом, харчуванням, засобами для розвитку та навчання, дитина перебуває на його вихованні та утриманні. За час окремого проживання батьків і відповідно проживання малолітньої дитини з батьком в дитини сформувалося звичне для неї комфортне оточуюче середовище, стосунки у сім`ї добрі, дитина почувається впевнено. Слід зазначити, що відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей не може бути підставою для відмови у задоволенні таких вимог. З визначенням місця проживання дитини пов`язано вирішення батьками питань щодо утримання й виховання дитини. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2021 року по справі № 646/13541/15-ц. Установивши, що малолітній [PERSON] , постійно проживає з позивачем, який є дбайливим батьком, усвідомлює повну відповідальність за життя, здоров`я і безпеку свого сина, його благополуччя є найвищим його пріоритетом у житті, піклується про нього, виявляє зацікавленість його повсякденним життям та потребами, суд приходить до висновку, що місце проживання дитини слід визначити з батьком, що забезпечить якнайкращі інтереси дитини. З приводу вимог щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання малолітньої дочки, то слід зазначити, що згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Відповідно до роз`яснень, що надані у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Частина 3 ст. 181 СК України, передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положення ст.181 СК України відповідають вимогам, передбаченим статтями 183, 184 цього Кодексу. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно з положеннями частини 1 статті 182 цього ж Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Відповідно до частини 2 статті 182 СК України, розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Разом з тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08 липня 2017 року, до ч. 2ст. 182 Сімейного кодексу України внесено зміни, згідно яких розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому мінімальний розмір аліментів, що має стягуватися на одну дитину - 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі викладеного, враховуючи обов`язок матері утримувати свою дитину до її повноліття, передбачений ст.180 СК України та вимоги ст.182 СК України, оцінюючи матеріальний стан сторін, їх сімейний стан (відповідачка мешкає окремо від дитини, позивач мешкає разом із дитиною, яка потребує догляду, опіки, тощо), суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі частки його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягнення з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Отже, оскільки місце проживання сина [PERSON] визначено із батьком, а тому суд вважає, що матір сина, яка проживає окремо від них та є працездатною людиною, зобов`язана матеріально утримувати свого сина, забезпечивши йому мінімально необхідними благами, які потрібні для їх життя та виховання. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому відповідач у відповідності до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК має сплатити судовий збір в сумі 2422,40грн. в дохід держави. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: approved