Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтували тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 11.12.1998 року, виданого Фондом комунального майна м.Херсона на підставі розпорядження №2283-ж від 11.12.1998 року, позивачам та відповідачу на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Оскільки між сторонами не існує домовленості щодо розміру часток у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру то позивачам належить по 1/5 частині квартири. Право власності позивачів було зареєстровано 07.07.1999 року Херсонським державним БТІ. 12.12.2002 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач виселився з квартири, знявся з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири. На належну відповідачу частину квартири останній ніколи не претендував, вказавши, що його частина квартира буде належати дітям. [PERSON] був зареєстрований в цій квартирі після реєстрації шлюбу з позивачем [PERSON] , оскільки для працевлаштування йому необхідна була реєстрація. З моменту виселення відповідач взагалі ніколи не цікавиться квартирою, яка перебуває у їхній спільній сумісній власності, не несе витрати на її утримання. Таким чином, з 2012 року позивачі самостійно доглядають за вказаною квартирою, сплачують комунальні послуги за всю квартиру, проводять поточні ремонти квартири, вважаючи себе власниками всієї квартири. Викладене свідчить, що позивачі добросовісно, відкрито та безперервно користуються нерухомим майном, будь-яких претензій з боку інших осіб та відповідача відсутні. Однак, в теперішній час позивачі не мають можливості реалізувати своє право власності, а саме здійснити реєстрацію права власності на зареєстровану за відповідачем 1/5 частку квартири, оскільки жоден договір про відчуження між сторонами не був нотаріально посвідчений. У зв`язку з викладеним, позивачі просять, відповідно до ст.344 ЦК України, за кожним визнати право власності по 1/20 частині з 1/5 частини спірної квартири, яка належала відповідачу. Ухвалою суду від 01.03.2024 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 22.04.2024 року закрито підготовче засідання та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 01.10.2024 року ухвалено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Надали згоду на ухвалення заочного рішення. В останнє судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про закінчення розгляду справи у їх відсутність, просили позов задовольнити. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Надали згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, відзиву на позовну заяву не подавав. Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 11.12.1998 року, виданого Фондом комунального майна м.Херсона на підставі розпорядження №2283-ж від 11.12.1998 року, [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить на праві приватної, спільної, сумісної власності квартира [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 12.12.2002 року, виданого Комсомольським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Херсона, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 12.12.2002 року. Згідно інформації, наданої 23.11.2023 року Відділом поліції №2 ХРУП ГУНП України в Херсонській області, на заяву [PERSON] про перевірку за наявними обліками батька [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , [INFO] , прож. [ADDRESS] . Заяв про вчинення кримінального правопорушення відносно [PERSON] не надходило, у зв`язку із чим в даній події відсутні ознаки будь-якого правопорушення, на підставі чого перевірку за вказаним повідомленням закінчено. Відповідно до Витягу від 05.01.2024 року, виданого Виконавчим комітетом Херсонської міської ради про осіб місце проживання, яких зареєстровано або було зареєстровано в період з 05.03.1940 року по 05.01.2024 року за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з 15.05.1992 року по теперішній час, [PERSON] з 07.02.1996 року по теперішній час, [PERSON] з 18.06.1996 року по теперішній час, [PERSON] з 24.10.1950 року по теперішній час. Відповідно до висновку про вартість майна від 08.01.2024 року ринкові вартість 1/5 частини квартири [ADDRESS] становить 100 000 грн. Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). За нормами статті 344 ЦК України володіння майном, як підстава для визнання на нього права власності за набувальною давністю, має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю,суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (Постанова Верховного суду від 15.06.2023 р. справа №359/8844/20). При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У цій справі установлено, що право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване на ім`я: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (по 1/5 частині кожному). Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні підстави для визнання за позивачами права власності за набувальною давністю у вигляді 1/20 частини спірного майна з 1/5 частини, яка належала відповідачу, оскільки сам по собі факт користування позивачами спірною квартирою не є підставою для виникнення у них права власності за набувальною давністю. При цьому, позивачам відомо, хто є власником 1/5 частки спірної квартири, він не відмовлявся від своєї частки майна, що в повній мірі виключає можливість набуття позивачами права власності за набувальною давністю. Таким чином, суд вважає, що позивачами не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ним вимоги, тому виходячи із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачами права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Outcome: dismissed