Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, що 26.06.2019 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] укладено договір про надання кредиту за №501157397, відповідно до умов якого АТ «АЛЬФА_БАНК» надав позичальнику кредит в сумі 50\~000 грн. строком на 48 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 18,995 річних. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», який має силу договору, укладеного в письмовій формі та підписаний сторонами. АТ «АЛЬФА-БАНК» виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 50\~000 грн., в свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору, щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно детального розрахунку заборгованості станом на 20.09.2021 року загальний її розмір становить - 75\~281,29 грн., яка складається з тіла кредиту в розмірі 43\~118,93 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 32\~162,36 грн. 20.09.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитора за кредитним договором до відповідача. Згідно з розрахунком заборгованості за [PERSON] станом на 20.09.2021 року обліковується заборгованість в розмірі 75\~281,29 грн. На підставі викладено позивач і просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 75\~281,29 грн., сплачений судовий збір у розмірі 3\~028 грн., а також витрати на професійну правову допомогу 7\~100 грн. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16.07.2024 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, поважності причин неявки не повідомив. 01.08.2024 року (надійшов до суду 09.08.2024 року) направив суду заяву на поновлення строку подачі відзиву на позовну заяву та відзив в якому вказав, що нарахована сума заборгованості за процентами не підлягає задоволенню оскільки позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами наявність кредитної заборгованості, її розмір та період, за який слід розраховувати розмір заборгованості, а також позивачем не надано до суду виписку із рахунку, у випадку, якщо він був відкритий на ім`я відповідача. Заявлені позивачем суми процентів не ґрунтуються на умовах кредитного договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому і не підлягають задоволенню. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу ліміту, а також виписки за картковими рахунками та сам розрахунок заборгованості з моменту укладення кредитного договору в якому прослідковується виконання умов зобов`язання відповідачем по вищевказаному кредитному договору. При цьому, наданий розрахунок суми заборгованості ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» не є належним та допустимим доказом, який підтверджує наявність суми боргу перед позивачем та наявність самої заборгованості, оскільки він не є первинним бухгалтерським документом. Також, незрозумілим є те, як саме нараховувались відсотки за користування кредитом, так як належного розрахунку не було додано. Позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення, а тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку є правильними. Крім того, наданий позивачем витяг з рахунку, підготовлений ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошової вимоги до відповідача. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Також, відповідач зазначає, що графік нарахування суми заборгованості у разі несплати йому надано не було про що свідчить відсутність його підпису на розрахунку, що наданий позивачем. Крім того, відповідач вказує, що він не був письмово повідомлений про зміну кредитора у зобов`язанні. Щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу відповідач зазначив, що в п. 1.1 Договору про надання правничої допомоги про надання послуг з захисту прав та інтересів позивача адвокатом Макєєвим В.М. під час розгляду справи судом будь-якої інстанції, проте в позовній заяві не зазначений адвокат Макєєв В.М. як представник, а відтак є сумніви щодо дійсності представництва інтересів позивача зазначеним адвокатом у цивільній справі за №363/3403/24. Письмові заява та відзив долучені до матеріалів справи (а.с.60-69). Представник позивача в судове засідання з`явився, при цьому надав до суду заяву в якій просив суд розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. 24.09.2024 року направив до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якій вказав, що подані позивачем виписки по рахунку є доказами видачі кредиту та доказами наявності заборгованості, а розрахунок заборгованості повністю корелюється саме з умовами кредитного договору, виписками по рахунку, оскільки його зроблено на підставі даних документів. Щодо незрозумілості відповідачем умов кредитного договору представник позивача зазначає, що відповідач безпосередньо поставив підпис на кредитному договорі, отримав кредит та користувався ним протягом тривалого часу та жодних питань/непорозумінь із умовами кредитного договору не мав. Також представник позивача вказує, що відсутність/наявність повідомлення про заміну кредитора жодним чином не спростовує факту наявності боргу у відповідача. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності учасників провадження суд враховує належне повідомлення сторін про день, час та місце розгляду справи, наявність заяви представника позивача про розгляд справи за його відсутності, положення ст. 223 ЦПК України, а також те, що сторони скористались своїми процесуальними правами та направили на адресу суду відзив/відповідь на відзив. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного: Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 26.06.2019 між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду про надання кредиту за №501157397, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, на наступних умовах: тип кредиту кредит готівкою, сума кредиту 50\~000 грн., процентна ставка % річних 18,99%, тип ставки фіксована, строк кредиту 48 місяців, дата повернення кредиту 26.06.2023 року. Згідно з п. 3 оферти - кредит надається позичальнику для: 36\~242,69 грн. для власних потреб, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок, відкритий в АТ «Альфа-Банк» та 13\~757,31 грн. повернення заборгованості за кредитним договором №501111435 від 14.02.2019 року, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок відкритий в АТ «Альфа-Банк» (а.с. 5). Вказана оферта акцептована Банком, що підтверджується акцептом пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №501157397, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Додатком №1 до угоди про надання кредиту №501157397 від 26.06.20219 року є Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної річної процентної ставки з урахуванням вартості всіх сукупних послуг згідно якого реальна річна процентна ставка % становить 72,3, а загальна вартість кредиту 125,747,46 грн. Із вказаним графіком відповідач [PERSON] ознайомлений під підпис (а.с. 6). Також 26.06.2019 року відповідачем підписано Паспорт споживчого кредиту, де узгоджено основні умови кредитування (а.с. 7). Надання кредиту відповідачу позивач підтвердив випискою по особовому рахунку з 26.06.2019 року по 20.09.2021 року (а.с19-34). Крім того, як вбачається з відзиву на позовну заяву відповідач не заперечує факт отримання грошових коштів та укладення договору з АТ «АЛЬФА-БАНК». 20.09.2021 року між ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» та АТ «АЛЬФА-БАНК» укладено договір факторингу за №3, за умовами якого до ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» перейшло право вимоги щодо відповідача (а.с. 9-13). Як вбачається з акту прийому-передачі Реєстру Боржників від 20.09.2021 року за Договором Факторингу за №3 від 20.09.2021 року, клієнт передав, а Фактор прийняв право вимоги до 9\~188 боржників, детальний опис складових якого наведений в додатку №1-1 до договору (а.с. 17). Згідно з додатком 1-1 до договору факторингу за №3 від 20.09.2021 року ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» має право вимоги до заборгованості [PERSON] за кредитним договором №501157397 (а.с. 14-15). Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором за №501157397 від 26.06.2019 року за період 26.06.2019 року по 26.08.2021 рік заборгованість відповідача станом на 20.09.2021 року становить 75\~281,29 грн., з яких: 43\~118,93 грн. заборгованість за кредитом, 12\~130,10 грн. заборгованість по відсоткам, 20\~032,26 грн. заборгованість за комісією (а.с. 35). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке: Спір між сторонами виник з договірних правовідносин, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині позики та договору кредиту, а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України - договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України - одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором. Відповідач не заперечував факт укладення договору з АТ «АЛЬФА-БАНК» та отримання кредитних коштів. Крім цього, у вищевказаному договорі та додатку до нього наявна інформація про умови кредитування, зокрема порядок та умови надання кредиту, періодичність внесків, строк дії договору, процентна ставка за користування кредитом та порядок повернення кредиту, а також наявний графік платежів. Суд звертає увагу на те, що умови договору до нього є чіткими та зрозумілими, що виключає можливість їх неоднозначного трактування сторонами. Таким чином, суд вважає доведеним позивачем, при зверненні до суду з вказаним позовом вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в розмірі 43\~118,93 грн. Щодо нарахування процентів за кредитним договором суд зазначає про таке: Судом встановлено, що 26.06.2019 між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду про надання кредиту за №501157397, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії, на наступних умовах: тип кредиту кредит готівкою, сума кредиту 50\~000 грн., процентна ставка % річних 18,99%, тип ставки фіксована, строк кредиту 48 місяців, дата повернення кредиту 26.06.2023 року. Нарахування відсотків, згідно із вказаною в угоді відсотковою ставкою, підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором за №501157397 від 26.06.2019 року за період 26.06.2019 року по 26.08.2021 рік. Розміри кредитної заборгованості та її складові відповідач не спростував, свого, альтернативного розрахунку боргу, на спростування наданого позивачем, не надав, тому наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором у сукупності з випискою з рахунку позичальника та іншими доказами є належним і допустимим доказом, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 22.04. 2024 року у справі за №559/1622/19. При цьому суд відхиляє, як безпідставні твердження відповідача, щодо незрозумілості нарахування відсотків, оскільки умовами угоди за №501157397 від 26.06.2019 року чітко передбачено відсоткову ставку у розмірі - 18,99% річних, яка є фіксовано, та згідно розрахунку заборгованості, який визнаний судом належним та допустимим доказом по справі, відсотки нараховувались саме за узгодженою сторонами відсотковою ставкою. Таким чином суд вважає, що нараховані за угодою про надання кредиту за №501157397 про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 26.06.2019 року, відсотки у розмірі 12\~130,10 грн. є правомірними. Щодо нарахованої банком відповідачу комісії в розмірі 20\~032,26 грн., суд вважає наступне: За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»). Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі за № 496/3134/19). Так, згідно з п. 1 угоди за №501157397 від 26.06.2019 року під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме: (а) за надання кредиту 0,00% від суми кредиту; (б) за обслуговування кредиту 2,25 % від суми кредиту. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку, які є невід`ємною частиною договору. Додатком за №1 до угоди про надання кредиту за №501157397 від 26.06.20219 року -Графіком платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної річної процентної ставки з урахуванням вартості всіх сукупних послуг визначено платежі за супутні послуги банку: за ведення рахунку 0 грн., розрахунково-касове обслуговування 54\~000 грн. (1\~125,00 грн. в місяць), комісія за надання кредиту 0 грн., інші послуги банку 0 грн. (а.с. 6). Тобто, послуги з обслуговування кредитної заборгованості є пов`язаними виключно з інформуванням про стан кредитної заборгованості. Висновок суду базується на висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2023 року у справі за №382/1621/21 з подібними правовідносинами. Таким чином, на думку суду, п. 1 угоди, яким передбачено сплату позичальником комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, в розмірі 2,25 % щомісячно від суми кредиту є нікчемним відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на викладене, аналізуючи зміст кредитного договору, суд дійшов висновку про те, що відповідачу встановлено щомісячну комісію за послуги банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, а надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, стороною позивача доведено не було. Таким чином пункт угоди щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію (плату за обслуговування кредиту) щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Відтак частина заборгованості, яка є предметом спору та нарахована на підставі умов договору, які є нікчемними, а саме нарахована комісія в сумі 20\~032,26 грн, не підлягає стягненню з відповідача. Крім того, відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що йому не було відомо про заміну сторони Кредитора по договору факторингу укладеного між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС». Суд вважає доводи відповідача в цій частині необґрунтованими, з огляду на таке: Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України - підставою заміни кредитора у зобов`язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 513 ЦК України передбачено, що правочин, щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові за №6-979цс15 від 23.09.2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Отже, неповідомлення відповідача про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку сплатити заборгованість за договором. Крім того, відповідач не оскаржував в судовому порядку договір факторингу за №3 від 20.09.2021 року, тому у силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 55\~249,03 грн., яка складається з: 43\~118,93 грн. заборгованість за кредитом, 12\~130,10 грн. заборгованість по відсоткам. Щодо вимог про стягнення з відповідача, понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне: Так, відповідно до положень\~ст. 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України\~ - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2\~222,25 грн., виходячи з розрахунку: розмір задоволених позовних вимог 55\~249,03 грн. * 3\~028,00 грн. сума сплаченого судового збору / 75\~281,29 грн. розмір заявлених позовних вимог = 2\~222,25 грн. Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 7\~100 грн. суд вважає наступне: Так, позивачем заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 7100 грн. Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що в п. 1.1 договору про надання правничої допомоги, укладеного між адвокатом Макєєвим В.М. та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» зазначено надання послуг з захисту прав та інтересів під час розгляду судом будь-якої інстанції справ і якій ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» бере участь. Проте в позовній заяві адвокат Макєєв В.М. не діє, як представник, а відтак є сумніви щодо представництва адвокатом Макєєвим В.М. інтересів саме у цивільній справі за №363/3403/24. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п. 3 ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України - інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови у позові на позивача. У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі за №826/1216/16 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України - при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ст. ст. 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. У ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем долучено до матеріалів справи: - договір за №05-10/23 про надання правничої допомоги від 05.10.2023 року, що укладений між ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» та адвокатом Макєєвим В.М., згідно п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором адвокат надає клієнту послуги захисту прав та інтересів Клієнта під час розгляду судом будь-якої інстанції справ у якій клієнт є учасником; - акт за №1 приймання передачі наданих послуг від 07.03.2024 року, згідно якого адвокат надав, а Клієнт прийняв юридичні послуги відповідно до договору за №05-10/23 про надання правничої допомоги від 05.10.2023 року по справі за позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором: надання первинної консультації замовнику у справі (1 година) 1\~000 грн.; правовий аналіз наявних документів у замовника, правової ситуації із застосуванням відповідного законодавства, правових висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини (3 години) - 3\~000 грн.; підготовка та подання позовної заяви (3,1 годин) 3\~100 грн. - платіжну інструкцію за №1123 від 07.03.2024 року згідно якої ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» перерахувало на користь адвоката Макєєва В.М. оплату згідно договору №05-10/23 про надання правничої допомоги від 05.10.2023 року у розмірі 7\~100 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. При цьому, суд враховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд не погоджується із твердженням відповідача про наявність сумнівів щодо представництва інтересів адвокатом Макєєвим В.М. у цивільній справі за №363/3403/24 оскільки згідно п. 1.4 Договору про надання правничої допомоги за №05-10/23 від 05.10.2023 року документом, що підтверджує надання адвокатом послуг та їх приймання клієнтом є акт приймання-передачі та згідно акту приймання-передачі наданих послуг за №1 від 07.03.2024 року адвокатом Макєєвим В.М. надавались послуги у справі за позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Разом з цим, суд вважає завищеною оплату наданих послуг, оскільки заявлена позивачем сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7100 грн. є неспівмірною зі складністю справи та виконаними роботами, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги, їх обсягом та не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру у співвідношенні з предметом позову. При визначенні судом розміру витрат на професійну правничу допомогу судом враховується, що, представник позивача в судове засідання не прибував, спори вказаної категорії є поширеними та не мають особливої складності, розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а обсяг наданих адвокатом послуг фактично складається лише зі складання позовної заяви. Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, ціну позову, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з відповідача на користь позивача 2000 грн. Саме така сума відповідає критеріям розумності, співмірності та ґрунтуються на вимогах закону. На підставі викладеного та

Outcome: partial