Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

Адвокат Дубчак Леся Сергіївна, в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю та яке відчужене без згоди співвласника. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.08.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . У подальшому між сторонами фактично були припинені шлюбні відносини. З огляду на це [PERSON] подала до суду позов про розірвання шлюбу. У період офіційно зареєстрованого шлюбу, за спільні сумісні кошти, подружжям було придбано автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2011 року випуску. Під час придбання автомобіля, за згодою подружжя, право власності було зареєстроване за [PERSON] . Однак на початку 2024 року [PERSON] дізналась про те що [PERSON] відчужив транспортний засіб без її відома та згоди, на користь свого батька [PERSON] . Зважаючи на те, що спірний автомобіль було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, позивачка просить визнати спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», 2011 року випуску. Відступити від засади рівності часток подружжя та у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію частини дійсної ринкової вартості транспортного засобу, відчуженого без згоди [PERSON] , в розмірі 300000,00грн, що відповідає ст.70 СК України. 29.01.2024 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву. 26.02.2024 від адвоката Мельнікової І.Г., яка представляла інтереси [PERSON] , до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, відповідач не заперечує тієї обставини, що 28.11.2023 він подарував спірний автомобіль своєму батькові [PERSON] . У відзиві зазначає, що позовні вимоги про визнання автомобіля спільною сумісною власністю не підлягають задоволенню, оскільки вказаний автомобіль перебуває у власності третьої особи. Окрім цього визнання у автомобіля статусу спільної сумісної власності, суперечить вимозі про стягнення компенсації вартості автомобіля. Вказує, що відповідач не згодний з вартістю автомобіля в розмірі 529033,56грн на якому наполягає позивачка. Відповідно до висновку експерта, проведеного на замовлення відповідача, ринкова вартість автомобіля «TOYOTA CAMRY», 2011 року випуску, становить 100 000,00грн. Щодо відступлення від принципу рівності часток зазначає, що позивачкою не надано належних доказів того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дитини. Виходячи із встановленої експертом вартості автомобіля, просить позовні вимоги задовольнити частково та присудити на користь позивачки [PERSON] грошову компенсації 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб, автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2011 року випуску, в розмірі 50000,00грн. 08.04.2024 від адвоката Дубчак Л.С., яка представляє інтереси [PERSON] , до суду було подано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що Звіт про оцінку транспортного засобу, доданий відповідачем до матеріалів справи, не відповідає вимогам достовірності та допустимості. Так звіт про оцінку транспортного засобу від 14.02.2024 не містить обов`язкових відомостей, встановлених Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, не містить посилань на джерела, які були використані під час оцінки. Зважаючи на вищевикладене, вважають, що звіт про оцінку транспортного засобу, виконаний ТОВ «ЛЕНД БІЗНЕС КОНСАЛТ», не відповідає жодним стандартам та методикам оцінки майна, викладений з порушенням імперативних норм чинного законодавства України. Звертають увагу, що під час пошуку інформації про вказаного суб`єкта в реєстрі суб`єктів оціночної діяльності, було виявлено їх відсутність. Зокрема у зв`язку з тим, що наказом Фонду державного майна України № 302 від 16.02.2024 сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 30.11.2023 № 645/2023, виданий Фондом державного майна України ТОВ «ЛЕНД БІЗНЕС КОНСАЛТ», анульовано. Також оцінку транспортного засобу, за наслідками якого було складено звіт, було здійснено оцінювачем [PERSON] . До звіту додано копію кваліфікаційного свідоцтва оцінювача МФ № 90 від 10 грудня 2022 року, який однак дає право цьому оцінювачу здійснювати оцінку в межах напрямку 1.1 «Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у тому числі земельних ділянок, та майнових прав на них». Натомість, оцінка колісних транспортних засобів здійснюється у разі наявності кваліфікаційного свідоцтва оцінювача за напрямом 1.3. Таким чином, оцінювачем [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства проведено оцінку за напрямком 1.3, щодо якого кваліфікаційного свідоцтва йому не було видано. Вказують, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАЛКОЛ» на підставі запиту адвоката Дубчак Л.С., було проведене аналітичне дослідження ринку колісних транспортних засобів. ТОВ «ВАЛКОЛ», на відміну від оцінювача [PERSON] та суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «ЛЕНД БІЗНЕС КОНСАЛТ», має чинний сертифікат за напрямом 1.3. «Оцінка колісних транспортних засобів». Крім того зазначають, що вартість спірного автомобіля, на дату набуття права власності, складала 490000,00грн. Зауважують, що з моменту придбання відповідачем транспортного засобу, до його відчуження за договором дарування, пройшло всього 6 місяців. Автомобіль за цей час не перебував в аваріях, не був пошкоджений, з огляду на що не міг зменшитись в ціні в 5 разів. Щодо відступлення від принципу рівності часток зазначають, що на обґрунтування підстав для відступу від засад рівності позивачка посилається на те, що відповідач фактично приховав від позивачки факт відчуження транспортного засобу, який є спільним сумісним майном сторін, а також те що відповідач відчужив автомобіль за безоплатним правочином близькому родичу. Тому є всі підстави для задоволення в повному обсязі позовних вимог. 01.10.2024 у судовому засіданні, адвокат Дубчак Л.С., яка представляє інтереси позивачки [PERSON] , просила позов задовольнити в повному обсязі. 01.10.2024 у судовому засіданні адвокат Паруль Ю.О., яка представляє інтереси відповідача [PERSON] , просила не брати до уваги в якості доказу Звіт про оцінку транспортного засобу від 14.02.2024, оскільки відмовляються від такого доказу. Крім того зазначила, що не визнають автомобіль «TOYOTA CAMRY» спільним майном подружжя, оскільки придбаний за особисті кошти відповідача, а тому і розпоряджатися відповідач мав права на свій власний розсуд, позивачка до автомобіля не має будь-якого відношення. Тому вважають, що позов не підлягає задоволенню. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 08.08.2018 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, Серії [NUMBER] . [INFO] у сторін народилась спільна донька [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, Серії [NUMBER] . 11.05.2023 Територіальним сервісним центром № [NUMBER] РСЦ ГСЦ МВС в м.Києві, було здійснено перереєстрацію транспортного засобу «TOYOTA CAMRY», 2011 року випуску, VIN [NUMBER] , на нового власника [PERSON] на підставі укладеного в ТСЦ № 8041 договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8041/2023/3814531. 15.09.2023 [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою про розірвання шлюбу. Однак ухвалою суду позовна заява була залишена без розгляду. Ця обставина підтверджується витягом із сайту «Судова влада України». 24.11.2023 [PERSON] повторно звернулась до Деснянського районного суду м.Києва із позовною заявою про розірвання шлюбу. Рішенням суду від 31.01.2024 шлюб між сторонами було розірвано. 28.11.2023 Територіальним сервісним центром № 8043 РСЦ ГСЦ МВС в м.Києві, транспортний засіб «TOYOTA CAMRY», 2011 року випуску, VIN [NUMBER] , було перереєстровано на нового власника [PERSON] на підставі укладеного в ТСЦ № 8043 договору дарування № 8043/2023/4175238. 12.03.2024 ТОВ «ВАЛКОЛ» на підставі запиту АБ «Лесі Дубчак», було проведене аналітичне дослідження ринку колісних транспортних засобів для визначення орієнтовної вартості автомобіля «TOYOTA CAMRY», шасі [NUMBER] . За результатами якого, орієнтована величина вартості автомобіля станом на 12.03.2024 становить 517 780,00грн. Також стороною позивача до суду були надані роздруківки із сайтів продажу «Auto.ria» та « Olx », де вказана вартість аналогічних автомобілів, яка в середньому на думку позивача становить 529 033,56грн. 05.06.2024 позивачка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Отже якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18 (провадження № 61-14494св20). Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. В окремих випадках суд може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Подібні висновки викладені Верховним Судом в постановах від 06 березня 2019 року по справі № 200/15089/16-ц (провадження № 61-42871св18), від 27 грудня 2019 року по справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22)). Верховний Суд висуває, що суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)). Суд установив, що у період перебування сторін у шлюбі, а саме 11.05.2023, ними був придбаний транспортний засіб «TOYOTA CAMRY». Однак відповідач заперечує, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Суд критично ставиться до посилання сторони відповідача, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти відповідача і не є сумісною власністю подружжя. Оскільки суду не надано належних та достатніх доказів щодо наявності у відповідача до укладання шлюбу з позивачкою особистих коштів яких би було достатньо для придбання транспортного засобу «TOYOTA CAMRY».Також у матеріалах справи не міститься доказів щодо домовленості сторін проте що спірний автомобіль придбавався за особисті кошти відповідача, для його особистих потреб, та не в інтересах сім`ї. Відсутні будь-які документи/джерела з яких можливо було б встановити наявність у відповідача як до шлюбу так і під час шлюбу особистого майна (наприклад: договір дарування, свідоцтво про право на спадщину тощо), яке було використане/реалізоване під час шлюбу саме для придбання спірного автомобіля. Отже стороною відповідача під час розгляду цієї справи не спростована презумпція рівності часток подружжя. Так Верховний суд у своїй Постанові від 18.05.2023 у справі №344/5528/22 зазначив, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. У силу презумпції поширення режиму спільної сумісної власності на усе майно, що придбане подружжям в період шлюбу, автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2011 року випуску, VIN [NUMBER] , до його відчуження відповідачем, належав сторонам на праві спільної сумісної власності в силу вимог ст. 60 Сімейного кодексу України. Ураховуючи зазначене вище, та беручи до уваги невизнання відповідачем факту того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає за необхідністю додаткового визнання факту того, що автомобіль марки «TOYOTA», модель «CAMRY», номер кузова (шасі) [NUMBER] , тип палива - бензин, рік випуску 2011 є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Позивачка [PERSON] звертаючись до суду з цім позовом, просить суд відступити від рівності часток з тих підстав, що відповідач фактично приховав від неї факт відчуження транспортного засобу, який є спільним сумісним майном сторін, та тим що відповідач витратив майно на шкоду сім`ї. Дійсно суд під час розгляду справи установив, а сторона відповідача не заперечувала тієї обставини, що 28.11.2023 без згоди та відома позивачки відповідач [PERSON] подарував автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] своєму батьку [PERSON] . Разом з тим стороною позивача не надала належних та достатніх доказів на підтвердження того, що спірний транспортний засіб вибував із користування сім`ї, або позивачка зверталася у судовому порядку оспорювати договір дарування, або що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дитини. Оскільки сам по собі Договір дарування не позбавив права позивачку на звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя та стягнення компенсації за відчужене майно. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного автомобіля, позивачем не доведено. Отже, спірний автомобіль був придбаний подружжям у період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, а підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України немає. Ураховуючи, що відповідач розпорядився спільним автомобілем подружжя без згоди позивачки, на свій власний розсуд, вирішивши укласти безоплатний правочин, однак це його не позбавляє обов`язку щодо повернення половини витрачених коштів подружжя при покупки спірного автомобіля другому співвласнику майна, який не приймав участі при укладанні договору дарування. На підтвердження ринкової вартості спірного автомобіля, позивачкою надано до суду Довідку про аналітичне дослідження ринку, відповідно до якої орієнтовна величина вартості колісного транспортного засобу «TOYOTA CAMRY», VIN [NUMBER] , на 12.03.2024 становить 517780,00грн. Відповідач же надав до суду Звіт про оцінку майна, автомобіля «TOYOTA CAMRY» 2011 року випуску, VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , проведений експертом-оцінювачем [PERSON] , на замовлення [PERSON] , виконавцем якого був ТОВ «ЛЕНД БІЗНЕС КОНСАЛТ», однак в подальшому відмовились від зазначеного доказу та просили суд не брати до уваги зазначений експертний звіт. Однак суд зауважує, що відмова відповідача від звіту зумовлена тим, що стороною позивача було з`ясовано, що відповідно до Наказу Фонд державного майна України анулювало сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 30.11.2023 №645/2023 виданий товариству з обмеженою відповідальністю «ЛЕНД БІЗНЕС КОНСАЛТ». Отже звіт було складено вже після анулювання свідоцтва, тому є неналежним доказом по справі. До того ж жодна із сторін не звертались до суду з клопотанням про призначення судової експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля. Таким чином, суд бере до уваги Довідку про аналітичне дослідження ринку, оскільки сторонами не заперечувалась, що зазначена сума 517780,00грн відповідає дійсній вартості автомобіля на момент його придбання подружжям, а тому більш точно відображає дійсну ринкову вартість спірного транспортного засобу, враховуючи вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 1-2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Враховуючи, що автомобіль є неподільною річчю, та положення ч. 4 ст. 71 СК України, позивачка надала згоду на грошову компенсацію вартості спірного автомобіля замість її частки у праві на це майно. Також, суд враховує, що відповідач [PERSON] під час укладання договору дарування автомобіля своєму батьку не повідомив позивачку [PERSON] , яка юридично, на час продажу автомобіля ще являлася його дружиною про наміри укладання безоплатного правочину, не узгодив таку позицію, чим порушив її права, як власника спільної сумісної власності подружжя. Таким чином поділу підлягає визначена вартість автомобіля в розмірі 517780,00грн, на підставі Довідки про аналітичне дослідження ринку. Отже до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає грошова компенсація вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 258 890,00грн. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. На підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2400,00грн.

Outcome: partial