Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

У грудні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відомості про батька внесені до актового запису про народження дитини на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, а тому [PERSON] фактично є дідусем малолітньої дитини [PERSON] та рідним батьком відповідача по справі. [INFO] [PERSON] загинув. Позивач в період з листопада 2001 року по момент смерті [PERSON] проживали однією сім`єю, з усіма відносинами, що притаманні сім`ї, але у зареєстрованому шлюбі не перебували. Відповідач періодично залишала дитину в сім`ї позивача, потім вона з`являлася, забирала [PERSON] до себе за адресою місця реєстрації: [ADDRESS] , однак повноцінного догляду та виховання дитині не приділяла. B квартирі за вказаною адресою був постійний безлад, антисанітарія, постійно вживалися алкогольні напої, дитина часто хворіла. 3 часом відповідач почала вживати наркотичні засоби. Так, на розгляді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 12022041030002034 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України. З серпня 2017 року дитина постійно проживає в сім`ї позивача за адресою: [ADDRESS] . Протягом періоду з серпня 2017 року по листопад 2020 року, мати дитини, сім разів відвідувала доньку, іноді дзвонила, один раз відвідала перші батьківські збори у першому класі. З листопада 2020 року відповідач повністю самоусунулась від виховання дитини. На неодноразові спроби позивача налагодити контакт із відповідачем остання не реагувала. Відповідач весь цей час, не телефонує та не відвідує свою доньку, не забезпечує її харчування, не забезпечує медичний догляд,не піклується про ї здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не відвідує школу. Позивач піклується про стан здоров`я дитини, займається її вихованням та навчанням, матеріальне забезпечення дитини відбувається повністю за рахунок позивача. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та просить позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні до її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі, призначено підготовче судове засідання та витребувано у Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.03.2024 року клопотання представника позивача - адвоката Біднягіної К.В. про витребування доказів було задоволено, витребувано у Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 199/5844/23 інформацію щодо місця проживання (перебування) [PERSON] та за наявності належним чином засвідчене документальне підтвердження, що наявні у справі № 199/5844/23 за кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР під № 1202204103002034. 28.03.2024 року до суду із Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшли витребувані докази. 29.04.2024 року до суду від Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР надійшов письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2024 року клопотання позивача про заслуховування думки дитини у судовому засіданні було задоволено, вирішено викликати в судове засідання та вислухати думку малолітньої дитини [PERSON] щодо предмету спору, відповідно до ст. 171 СК України та з дотриманням вимог ст. 232 ЦПК України, в присутності представника Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР або психолога, підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Біднягіна К.В. у судовому засіданні надали пояснення аналогічні заявленим вимогам, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. В подальшому позивач надала до суду заяву у якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, судове засідання проводити за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Допитана у судовому засіданні малолітня дитина [PERSON] , яка була допитана судом у присутності представника Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР Лійбук Л.М., зазначила, що проти позбавлення батьківських прав її матері [PERSON] не заперечує. Пояснила суду, що матір вона не пам`ятає, вона її заблокувала в телефоні та з нею не спілкується, з днем народження не вітає, школу відвідувала одного разу коли її вона навчалася у першому класі. Також зазначила, що хоче залишитися з бабусею, тобто позивачем по справі, оскільки бабуся про неї піклується, займається вихованням, відвідує шкоду, разом з нею вона ходить в лікарню. Відповідач [PERSON] у судове засідання жодного разу не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, однак конверти, які направлялися на адресу відповідача разом із судовими документами, повернулися до суду із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання», про причини своєї неявки суду не повідомила, правом на подачу відзиву не скористалася, будь-яких заяв від неї не надходило. Представник третьої особи: Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради просила розгляд справи проводити без застосування засобів технічної фіксації судового засідання, надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні до її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення по справі по справі за наявними матеріалами. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу та думку малолітньої дитини, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 20). Батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 19). Відомості про батька внесені до актового запису про народження дитини на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 89). Згідно свідоцтва про встановлення батьківства, [PERSON] визнаний батьком дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 88). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 21). Згідно копії довідки КЗО «Середня загальноосвітня школа № 96» ДМР від 06.07.2023 року, дитина [PERSON] дійсно навчається в 5-В класі вказаного навчального закладу (а.с. 44). Як вбачається із характеристики [PERSON] , учениці 5-В класу КЗО «СЗШ № 96» ДМР, яка проживає за адресою: [ADDRESS] , сім`я дитини складається із бабусі [PERSON] та тітки [PERSON] , які проживають за вказаною адресою. Мати дитини - [PERSON] з родиною не проживає, протягом 4 років навчання дитини мати відвідала дитину один раз на перших батьківських зборах у першому класі, на зв`язок з класним керівником не виходить, всі питання щодо навчання вирішує бабуся [PERSON] (а.с. 49). [PERSON] фактично виконує батьківські обов`язки по вихованню [PERSON] , цікавиться її життям, займається матеріальним забезпеченням дитини, регулярно спілкується із класним керівником та контролює учбовий процес, завжди відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті класу. Дитина завжди має охайний вигляд (а.с. 50). Згідно копії витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», [PERSON] на території України станом на 03.07.2023 року незнятої чи не погашеної судимості не має (а.с. 74). Згідно рекомендації Дніпропетровського обласного центру соціальних служб, [PERSON] , як потенційного опікуна, рекомендовано до включення до Єдиного банку даних потенційних опікунів, піклувальників, прийомних батьків та батьків-вихователів (а.с. 75-78). Відповідно до копії висновку про стан здоров`я заявника від 20.09.2023 року, позивач [PERSON] може бути опікуном та усиновлювачем (а.с. 38). Із копій наданих копій медичних документів та виписки з медичної картки дитини [PERSON] , вбачається, що позивач займається лікуванням дитини, відвідує з нею лікарів (а.с. 24-37). Згідно копії довідки виданої КП «Багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР № 3764 від 24.07.2024 року, [PERSON] у зазначеному медичному закладі не знаходиться та раніше за архівною документацією не значиться (а.с. 40). [PERSON] , згідно копії довідки Дніпропетровського обласного центру соціальних служб № 279/2023, пройшла курс підготовки з питань виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (а.с. 79). Копією акту обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , від 22.09.2023 року, встановлено, що за вказаною адресою створено всі умови для належного виховання та розвитку дитини, є окрема кімната, обладнана сучасною технікою та меблями, стосунки у сім`ї дружні, традиційні (а.с. 73). Відповідно до письмових пояснень сусідів від 12.07.2023, малолітня дитина [PERSON] більше 5 років проживає із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Дитина завжди доглянута, оточена турботою і любов`ю, [PERSON] піклується про дитину, займається її вихованням та матеріальним забезпеченням (а.с. 51-68). Своїм висновком № 3/9-69 від 26.04.2024 року Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні до її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 175-176). Надаючи правову оцінку обставинам, які склались у вказаній справі, суд зазначає аступне. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Положеннями ч. 2 ст. 150 СК України передбачено, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Матеріалами справи підтверджено, що малолітня дитина поживає у сім`ї позивача тривалий час, а тому позивач має право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3). жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5). вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6). засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» передбачено, зокрема, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. У судовому засіданні судом було встановлено факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини [PERSON] , що підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів. Разом з тим, судом під час розгляду справи не встановлено, що відповідачу чинилися перешкоди належним чином виконувати свої батьківські обов`язки щодо її малолітньої дитини або що відповідач не виконує батьківські обов`язки з поважних причин. У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18). Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Судом встановлено, що відповідач по справі не займається вихованням своєї дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє до неї будь-якої батьківської уваги та турботи, тобто ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Окрім того, на даний час в Амур-Нижньодніпровському районному суді м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України (а.с. 144). Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства, вона самоусунулася від спілкування з дитиною, її виховання та утримання. Доцільність позбавлення батьківських прав відповідача також підтверджується висновком Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР, у якому вказано, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, належним чином не займається вихованням дитини. матеріально її не утримує, не цікавиться її розвитком, життям та здоров`ям Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, приймаючи до уваги обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а також ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, суд вважає за можливе позбавити відповідача батьківських прав щодо її малолітньої дитини. За змістом ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги було задоволено, а тому судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. слід стягнути із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved