Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

02 жовтня 2017 року заступник прокурора Одеської області звернувся до суду з позовом, в якому просив витребувати у [PERSON] на користь Одеської міської ради земельну ділянку площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Заступник прокурора Одеської області обґрунтовує свої вимоги тим, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.09.2007 року, справа № 2-2590/07, за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку, площею - 0,0751 га., яка розташована по [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Зобов`язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. На підставі вищезазначеного рішення суду [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею - 0,0751 га., розташовану по [ADDRESS] . У подальшому, 16.04.2008 року за заявою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами вищезазначене судове рішення від 03.09.2007 року було скасоване. Справу направлено на новий судовий розгляд. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2008 року позов [PERSON] залишено без розгляду. Посилаючись на зазначене та на те, що земельна ділянка вибула без волі власника і положення ст. 388 ЦК України вказав на необхідність витребування даної земельної ділянки. 03 жовтня 2017 року ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 04.12.2017 року задоволено заяву заступника прокурора Одеської області, який діє в інтересах держави в Одеської міської ради про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:54:006:0240, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 07 березня 2018 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси забезпечено позов шляхом заборони державним реєстраторам, суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав проводити будь-які реєстраційні дії, у тому числі реєстрацію права власності на будь-які об`єкти нерухомого майна на земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та заборони Управлінню Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради вчиняти дії щодо реєстрації будь-якої дозвільної документації (повідомлень про початок виконання будівельних робіт, дозволів на виконання будівельних робіт, декларацій про готовність об`єкта до експлуатації тощо) щодо об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням корпусів, дробів та літер. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2018 року позовні вимоги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради було задоволено. Витребувано у [PERSON] на користь Одеської міської ради земельну ділянку площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 30 липня 2018 року до суду надійшла заява відповідачки [PERSON] про перегляд заочного рішення від 07 березня 2018 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.08.2018 р. скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2018 року у даній справі і справу призначено до розгляду у загальному порядку. 25 жовтня 2018 року відповідач [PERSON] звернулась до суду з клопотанням про залишення без розгляду позову Заступника прокурора Одеської області, зазначаючи, що прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а всупереч вимогам\~статті 23 Закону України "Про прокуратуру"\~прокурором не надано жодного доказу на підтвердження своєї позиції, обмежившись посиланням в позовній заяві "на ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», що прокурор здійснює представництво в судді законних інтересів держави", звертаючи увагу на аналогічну позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та в ухвалі від 19 липня 2018 року, справа №822/1169/17. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про залишення позову прокуратури без розгляду. 28 березня 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування у прокуратури Одеської області копії письмових доказів на підтвердження обґрунтування щодо наявності підстав для представництва Прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради; копії матеріалів перевірки з висновками про необхідність застосування представницьких повноважень щодо подання позовної заяви до Приморського районного суду м. Одеси в інтересах Одеської міської ради до [PERSON] про витребування земельної ділянки. 08 квітня 2019 року відповідачем [PERSON] подана заява про застосування строків позовної давності. 12 червня 2019 року від заступника прокурора Одеської області Кічук Ю. надійшло письмове повідомлення за № 05/1-2074 на виконання ухвали суду від 28.03.2019 року, з інформацією про те, що прокуратурою не проводилася перевірка щодо представницьких повноважень для подання позовної заяви до Приморського районного суду м. Одеси в інтересах Одеської міської ради до [PERSON] про витребування земельної ділянки. 18 червня 2019 року представник відповідача [PERSON] звернулася до суду з клопотанням, в якому просила призначити у справі судову будівельно-технічну та оціночно-земельну експертизи, проведення яких доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення яких поставити наступні запитання: яка ринкова вартість земельної ділянки?; який перелік та об`єми фактично виконаних будівельних робіт з будівництва?; яка вартість фактично виконаних робіт з будівництва? Ухвалою суду від 15.07.2019 року призначено у справі судову будівельно-технічну та оціночно-земельну експертизи, проведення яких доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Провадження у справі зупинено. 21.11.2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси провадження по справі поновлено, у зв`язку з поверненням справи з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України експертної установи. 21.11.2019 року ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області копії технічної документації на спірну земельну ділянку. 25.02.2020 року ухвалою суду провадження по справі зупинено на час проведення експертизи, згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2019 року. 22.10.2021року до суду надійшла заява представника відповідача про відвід експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Пушок О.Л. 06.12.2021 року ухвалою суду відхилено заяву представника відповідача про відвід експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Пушок О.Л. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 08.11.2022 року, провадження по справі поновлено, у зв`язку з поверненням справи з експертної установи. Ухвалою суду від 21.02.2023 року провадження по справі зупинено на час проведення експертизи, згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2019 року. 10.10.2023 року цивільна справа разом з додатками матеріалів та з експертним висновком №21-3563/3564 від 21.09.2023 року судової будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи повернуто до суду, яким встановлено, що на земельної ділянці розташований житловий будинок з благоустроєм території та наявності інженерних мереж, будівельні роботи по будівництву житлового будинку здійснені на підставі будівельного паспорта з отриманням дозволу на виконання будівельних робіт виданих Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради. 11.10.2023 ухвалою суду поновлено провадження по справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] про витребування земельної ділянки. 06.12.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача [PERSON] зазначила, що [PERSON] є інвалідом другої групи з 2012 року у зв`язку з ампутацією ноги, а прокуратура намагається позбавити її права власності, ігноруючи усі приписи діючого законодавства. Відповідач зазначає, що прокуратурою пред`явлено вимоги з пропущенням чотирнадцятирічного строку позовної давності. Вимоги по відношенню до попередніх власників земельної ділянки, а саме про визнання документів недійсними та визнання правочинів недійсними, та всі послідуючі договори купівлі-продажу щодо спірної земельної ділянки від 22 травня 2008 року, від 30 червня 2009 року, від 03 березня 2015 року та від 25.04.2017 року, за яким відповідач [PERSON] придбала земельну ділянку, ніким не оспорені і судом недійсними не визнані, які залишаються правомірними і чинними, свідчить про добросовісність відповідача [PERSON] щодо набуття у власність спірної земельної ділянки. Щодо вимоги про витребування земельної ділянки з незаконного володіння, то відповідач зазначає, що прокуратурою було надано до суду заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.19.2007 року у справі №2-2590/07, яким прокуратура сама підтверджує, що ще чотирнадцять років тому володіла інформацією про обставини виділення земельної ділянки громадянину [PERSON] . А відтак, будь-які вимоги позбавити її законних прав власності на її земельну ділянку через чотирнадцять років є незаконним. Даною заявою вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог прокуратури через пропуск строку позовної давності. Відповідач вважає себе добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а тому вважає витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача порушить критерій пропорційності та покладе на відповідача індивідуальний та надмірний тягар. Отже, запропонована прокурором в поданій позовній заяві конструкція вирішення спору, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, - у цьому випадку є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар, тому у задоволенні позову представник відповідача просив відмовити. Також просила поновити процесуальний строк для надання до суду відзиву на позов. 02.02.2024 року представник відповідача [PERSON] надала до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів, у підтвердження, що на спірній земельній ділянці загальною площею 0,0751 га, яка знаходиться у власності [PERSON] розташований житловий будинок, який належить відповідачу [PERSON] , побудований за її кошти та будівництво якого закінчено, у підтвердження щодо законності збудованого житлового будинку відповідачем до суду надані повідомлення від 14.02.2018 року про початок виконання будівельних робіт житлового будинку на підставі будівельного паспорта [NUMBER] від 08.08.2017 року «Будівництво індивідуального житлового будинку та гаражу» за адресою: [ADDRESS] ; Повідомлення від 08.08.2017 року про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта [NUMBER] від 14.02.2018 року «Будівництво індивідуального житлового будинку та гаражу» за адресою: [ADDRESS] ; лист Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 20.02.2018 року. 23.04.2024 року ухвалою суду задоволено заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Корнілової Л.І. про виклик експерта по справі. 27.05.2024 року представник відповідача [PERSON] надала до суду клопотання про приєднання письмових доказів до матеріалів справи, у підтвердження що прокуратурою пред`явлено вимоги з пропущенням чотирнадцятирічного строку позовної давності. 02.09.2024 року ухвалою суду залишено\~без задоволення клопотання представника відповідача адвоката Корнілової Л.І. \~про\~повернення матеріалів цивільної справи №522/18388/17\~судовому експерту\~Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮУ (ОНДІСЕ) для виконання ухвали\~суду від 15.07.2019\~року про призначення будівельно-технічної та оціночно-земельної експертиз. Також, 02.09.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.\~ В судовому засіданні представник прокуратури позов підтримав, просив суд його задовольнити та витребувати з чужого незаконного володіння земельну ділянку. Представник відповідача [PERSON] адвокат Корнілова Л.І., в судовому засіданні, позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в задоволені позову повністю, зазначає, що строк звернення із даними позовними вимогами давно сплинув і тому просить про застосування строків позовної давності. Крім того, представником відповідача в судових засіданнях також зазначалось про відсутність у прокуратури передбачених ч.1\~ст. 388 ЦК України\~підстав для витребування земельної ділянки у [PERSON] , яка є добросовісним набувачем, що таким чином є втручанням держави у право на мирне володіння майном, закріпленим статтею 1 першого протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а передача спірної земельної ділянки сталася саме за сприяння органу, уповноваженого від імені держави на розпорядження земельною ділянкою - Управління Держкомзему у м. Одесі Головного управління Держкомзему в Одеської області Державного комітету України, що об`єктивно ніяк не може розцінюватись та свідчити про відсутність волі власника на таке відчуження. Відповідно, висновок прокурора стосовно того, що вибуття земельної ділянки з володіння власника нібито відбулось поза волею останнього, суперечить та не узгоджується з фактичними обставинами справи, а отже є помилковим. Таким чином, відсутня жодна із передбачених ч.1\~ст. 388 ЦК України\~підстав для витребування земельної ділянки у [PERSON] , яка є добросовісним набувачем, тому пред`явлення прокурором відповідних позовних вимог до неї, слід розцінювати як втручання держави у право на мирне володіння майном. Хронологія подій з вересня 2007 року, які передували виникненню спору, який зараз розглядається судом, свідчать про те, що 22 травня 2008 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу та державного акту на право власності на спірну земельну ділянку виданого Управлінням Держкомзему у м. Одесі Головного управління Держкомзему в Одеської області Державного комітету України 16 жовтня 2008 року придбала земельну ділянку, які ніким не оспорені і судом недійсними не визнані, тобто залишаються правомірними і чинними. Також, [PERSON] , як це видно з технічної документації щодо складання державного акту на спірну земельну ділянку 10.06.2008 року зверталась до Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» з заявою про видачу державного акту на земельну ділянку по Фонтанській дорозі, 95, для індивідуального житлового будівництва і присадибного господарства, а 16.10.2008 року Управлінням Держкомзему у м. Одесі Головного управління Держкомзему в Одеської області Державного комітету України виданий державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, в зв`язку з чим, не може розцінюватись як вибуття земельної ділянки з комунальної власності без волі власника, яке надає власнику право витребування такої ділянки від будь якого набувача, у тому числі і від добросовісного. 30 червня 2009 року [PERSON] на підставі посвідченого нотаріального договору купівлі-продажу та державного акту на право власності на земельну ділянку, яка в свою чергу була передана останній державою у власність на підставі рішення органу, уповноваженого від імені держави на розпорядження цією землею, продала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Чужовською Н.Ю. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010850501408 з відповідною відміткою про перехід права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:54:006:0240, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору. Надалі 03 березня 2015 року [PERSON] та ом [PERSON] укладено договір про поділ спільного майна подружжя, а саме спірної земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим №199, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та відсутності відомостей про обмеження у використання земельної ділянки згідно витягу з державного земельного кадастру. 25.04.2017 року відповідач [PERSON] придбала спірну земельну ділянку за договором у [PERSON] , який відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягу з Державного земельного кадастру\~про земельну ділянку № НВ-5104381972017, виданого державним кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру в Одеській області був законним власником земельної ділянки, за яким відповідач [PERSON] придбала земельну ділянку, ніким не оспорений і судом недійсним не визнаний, тобто залишається правомірним і чинним. 3-річний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, який має застосовуватись закінчився 03.09.2011 року, тобто більше 14 років назад. А вищевказані обставини не давали підстав для виникнення у [PERSON] сумнівів щодо легітимності рішення державного органу про передачу у власність попереднім власникам земельної ділянки спірної земельної ділянки, а отже, покладаючись на добросовісність дій попередніх власників та продавців, відповідач як добросовісний набувач спірної земельної ділянки законним шляхом набула своє майно, є добросовісним набувачем, тому це майно у неї на підставі\~ст. 388 ЦК України\~витребувано бути не може. Представник ОМР в судове засідання 30.09.2024 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.09.2007 року, справа № 2-2590/07, за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку, площею - 0,0751 га., яка розташована по [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вищезазначеного рішення суду [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 210750502142. Зазначений акт виданий та підписаний Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі та зареєстрований. В подальшому, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2008 року зазначене рішення суду за ново виявленими обставинами скасоване, а ухвалою від 16.05.2008 року позов [PERSON] залишений без розгляду. У відповідності до державного акту на право власності на земельну ділянку, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 210750502142 [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . 22 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» [PERSON] продав [PERSON] спірну земельну ділянку. 16.10.2008 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки отримала державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:54:006:0240, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 210750502142. Зазначений акт виданий та підписаний Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі та зареєстрований Управлінням Держкомзему у м. Одесі. Разом з тим, з технічної документації щодо складання державного акту на спірну земельну ділянку, яка виготовлена Управлінням Держкомзему у м. Одесі, встановлено, що [PERSON] 10.06.2008 року зверталась до Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» з заявою про видачу державного акту на земельну ділянку по Фонтанській дорозі, 95, для індивідуального житлового будівництва і присадибного господарства, а 16.10.2008 року Управління Держкомзему у м. Одесі Головного управління Держкомзему в Одеської області Державного комітету України видало [PERSON] державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, в зв`язку з чим, не може розцінюватись як вибуття земельної ділянки з комунальної власності без волі власника, яке надає власнику право витребування такої ділянки від будь-якого набувача, у тому числі і від добросовісного. В судовому засідання представник прокуратури зазначив, що рішення суду, на підставі якого з державної власності вибула земельна ділянка з кадастровим номером 5110137500:54:006:0240 в даний час скасоване. Проте, судом встановлено, що Постановою Одеського апеляційного суду від 23.05.2022 року (справа № 2/1522/12775/11, номер провадження: 22-ц/813/1696/22) апеляційну скаргу Сафонцева задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2013 року скасовано з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Державного комітету України із земельних ресурсів у м. Одеса про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , виданий [PERSON] , що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 0010350501408. 30 червня 2009 року [PERSON] на підставі посвідченого нотаріального договору купівлі-продажу Чужовською Н.Ю. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010850501408 з відповідною відміткою про перехід права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:54:006:0240, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, продала спірну земельну ділянку [PERSON] . Тобто в момент вчинення правочину сторонами, а саме підписання Договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки 30 червня 2009 року, не були порушені норми діючого законодавства України, вказаний договір є чинним, не оскаржений в судовому порядку. 03 березня 2015 року [PERSON] на підставі договору про поділ спільного майна подружжя передала у власність [PERSON] з виплатою йому грошової компенсації 7\~971\~610, 00 (сім мільйонів дев`ятсот сімдесят одна тисяча шістсот десять) гривень 00 копійок, посвідченого Чернягіною Н.С. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим №199, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5104381972017 відомості про обмеження у використання земельної ділянки, встановлені Порядком введення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 17.10.2012 року №1051, не зареєстровані. 25.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. та зареєстрований за №314, згідно якому право власності на земельну ділянку перейшло до [PERSON] . На підставі вказаного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Іллічовою Н.А. на державному акті на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5110137500:54:006:0240, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд було здійснено відповідний напис про перехід права власності [PERSON] . На сьогоднішній день відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер 5110137500:54:006:0240, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] . Суд, беручи до уваги висновок експерта №21-3563/3564 від 21.09.2023 року судової будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи як доказ у справ, встановив, що спірна земельна ділянка використана за призначенням, на земельній ділянці розташований житловий будинок з благоустроєм території та наявності інженерних мереж, будівельні роботи по будівництву житлового будинку закінчені, здійсненні на підставі будівельного паспорта з отриманням дозволу на виконання будівельних робіт виданих Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради. Судом встановлено, що протягом всього часу користування земельної ділянки, відповідач [PERSON] взаємодіяла з державними органами та органам місцевого самоврядування. Крім того, слід звернути увагу на той факт, що позов, заявлений прокурором, спрямований на поновлення порушеного права, проте задоволення позовних вимог, враховуючи існуючий на земельній ділянці будинок, не є можливим, так як суд не має підстав для позбавлення відповідачки права власності на будинок. Отже, задоволення позову призведе не до поновлення порушеного права, а фактично до придбання позивачем права власності на майно (будинок), власником якого ані прокуратура, ані ОМР не були. Велика Палата Верховного Суду у справі\~№ 200/606/18\~наголосила, що якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, то відчуження, у тому числі в процедурі виконавчого провадження, об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки або земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості суперечить закону. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі посвідченого нотаріального договору стала власником ділянки, яка в свою чергу була передана державою у власність на підставі рішення органу, уповноваженого від імені держави на розпорядження цією землею. Вищенаведене, на думку суду, переконливо свідчить про те, що передача спірної земельної ділянки на підставі вищенаведених договорів купівлі-продажу попередніх власників земельної ділянки ніяк не могла статися всупереч волі власника, а відбулася саме з дозволу та за сприянням органів, уповноважених від імені держави на розпорядження земельною ділянкою Управління Держкомзему у м. Одесі Головного управління Держкомзему в Одеської області Державного комітету України та Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». Факт вибуття земельної ділянки кадастровий номер: 110137500:54:006:0240, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору з володіння власника поза його волею, - прокурором не доведений. Наведене вище свідчить, що\~відповідач перед укладенням спірного договору, здійснила вивчення/перевірку спірної земельної ділянки та провела порівняння отриманих результатів з даними офіційних реєстрів. Таким чином, конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. У Постанові Верховного Суду від 02.08.2023 року у справі № 308/8629/19 судом зроблено наступні висновки, а саме, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга\~статті 328 ЦК України). Доказів, що відповідач [PERSON] , укладаючи договір щодо спірної земельної ділянки, діяла недобросовісно, тобто знала чи могла знати про те, що [PERSON] не мав права відчужувати спірну земельну ділянку, матеріали справи не містять. Отже, [PERSON] , є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки і ця обставина позивачем не оспорюється. В той же час громадянка [PERSON] є добросовісним набувачем нерухомого майна, що також визнає і сторона позивача у позовній заяві, і вимога про витребування у неї цього майна є неприйнятною у зв`язку із тим, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Висновок Верховного Суду, викладеного в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, вказує на те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу об`єктів нерухомості не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. А тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у добросовісних набувачів, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод; у спірних правовідносинах підставою державної реєстрації права власності на нерухоме майно було рішення суду щодо речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~у редакції на момент первинної реєстрації права власності). У пункті 46.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) вказано, що «відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 частини першої\~статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (п. 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц). Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження. З огляду на приписи частини п`ятої\~статті 12 ЦК України, добросовісність набувача майна презюмується. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним потрібне встановлення наміру чи грубої необережності, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача (постанова Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 911/3312/17). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). На момент придбання [PERSON] спірного нежитлового приміщення (2011 рік) рішення суду на підставі якого було зареєстроване право власності, вступило в законну силу і не було скасоване, законність такого рішення не могла бути поставлена під сумнів, оскільки, воно набуло юридичної сили більш ніж три роки тому. Відповідачка не могла і повинна була знати, що таке рішення прийняте з порушенням закону і в майбутньому може бути скасованим; спірне приміщення вибуло з володіння позивача внаслідок помилки та незаконного рішення органу судової влади, як органу державної влади. При цьому ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»). Відповідачка позбавлена права власності на приміщення без компенсації, вона не може розраховувати на отримання іншого приміщення від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Відповідачка не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. За таких обставин, порушується «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав відповідачки щодо права на мирне володіння майном. Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (Постанова КЦС ВС від 13.09.2023 № 462/6637/21 (61-3507в23). Відповідно, суд не вбачає законних підстав для застосування приписів п.3 ч.1 ст.388 ЦК України\~та витребування цієї земельної ділянки від добросовісного набувача [PERSON] . На переконання суду, і прокурор, і позивач Одеська міська рада пропустили процесуальний строк звернення з позовом до суду без поважних причин, більш того навіть не ставили питання щодо його поновлення. Отже, враховуючи, що позовна давність для звернення за захистом цих прав спливла і про це зробив письмову заяву представник відповідача, суд відмовляє у позові з огляду на наступне. Стаття 15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Щодо обізнаності Одеської міської ради про порушення її права, суд виходить з наступного. 16.04.2008 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси за нововиявленими обставинами було скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.09.2007 року, справа № 2-2590/07, на підставі якого визнано право власності на спірну земельну ділянку. Одеська міська рада дізналася про скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.09.2007 року, справа № 2-2590/07 за нововиявленими обставинами 16.05.2008 року у день постановлення ухвали, представник який підтримав її на судовому засіданні. Отже, Одеській міській раді, як позивачу в інтересах якого подано позов, було відомо про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом коли Одеська міська рада довідалась або могла довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, у разі скасування судового рішення, на підставі якого набуто право власності на майно, перебіг позовної давності починається з моменту скасування такого судового рішення (аналогічний правовий висновок Верховного Суду України, викладено у постанові по справі №6-866цс16 від 29.03.2017 року). Окрім того, оскільки Одеська міська рада, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов`язки через свої органи, то її обізнаність про порушення її прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності її органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах: Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі №6-152цс14, Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі №343/1400/15-ц, Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №2-6533/11. Контроль за використанням та охороною земель та контроль за додержанням земельного законодавства був покладений на Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради, що підтверджується Положенням про Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради затвердженим рішенням Одеської міської ради від 27.06.2006 №20-V (том №1 арк. справи №111). Згідно з ст. 145 Конституції України, права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Відповідно до\~ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. А тому, Одеська міська рада була обізнана про факт вибуття земельної ділянки з володіння територіальної громади і як наслідок про порушення її права. Крім того, знаючи про порушення прав територіальної громади, Одеська міськрада не тільки мала право, але й була зобов`язана своєчасно звернутись до суду за судовим захистом, однак такий обов`язок не виконала. Даний факт не було спростовано, а ні Одеською міською радою, а ні заступником прокурора. Щодо обізнаності заступника прокурора Приморського району м. Одеси про порушення, суд виходить з наступного. В самому позові заступник прокурора зазначає, що дізнався про порушення прав з заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.09.2007 року, справа № 2-2590/07. Оскільки реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідачем була здійснена 25.04.2017 року, то строк позовної давності не пропущений. Однак, такі доводи прокурора не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки прокурор звернувся з позовною заявою до суду 02.10.2017 року, у якій міститься факт обізнаності прокуратури та державного органу ОМР, які були присутні 16.05.2008 року у день постановлення ухвали про скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.09.2007 року, справа № 2-2590/07 за нововиявленими обставинами 16.05.2008 року у день постановлення ухвали, який підтримав її на судовому засіданні. Отже, Одеській міській раді, як позивачу в інтересах якого подано позов, було відомо про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом коли Одеська міська рада довідалась або могла довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, та з моменту коли Одеська міська рада дізналася про існування такого рішення пройшло майже 14 років, отже строк позовної давності пройшов вже досить давно. Зазначене свідчить про обізнаність прокуратури про порушене право Одеської міської ради. Згідно з частиною другою статті 45\~ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене». Аналогічний висновок міститься у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 р. справа № 14-132цс18; Верховного Суду України від 08.06.2016 року по справі №6-3029цс15 та Верховного Суду від 17.10.2018 року по справі №362/44/17. З викладеного вбачається, що Одеській міській раді та прокуратурі було відомо про порушення їх права ще у 2008 році. В судовому засіданні представниками позивача вказані обставини спростовані не були. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» від 18 березня 2008 року (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, щозміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77). Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові по цій справі дійшла висновку, що на вимоги про витребування майна за статтею 388 ЦК України\~поширюється припис статті 257\~ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту. Аналогічний висновок також міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі №362/44/17 від 17.10.2018 року та у справі №907/50/16 від 20.11.2018 року. З огляду на викладене вимога про витребування є такою, що заявлена з пропуском строку позовної давності. Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який у цивільному та господарському судочинстві визначений як строк позовної давності, а в адміністративному - строк звернення до суду. У питаннях визначення строків одразу закладена певна суперечність між інтересами однієї сторони, яка наполягає на безумовному застосуванні процесуальних строків, та інтересами іншої сторони, яка вважає, що строк варто поновити; умовний конфлікт між принципом правової визначеності та принципом права на судовий захист, обидва з яких є елементами принципу верховенства права. У науковій літературі наголошується, що правова визначеність є універсальним правовим інститутом, дія якого поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини. Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від\~29\~червня 2010\~року №17-рп/2010\~Конституційний Суд\~України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. При цьому ЄСПЛ у справах «Салов проти України», п. 93, «Сутяжник» проти Росії», п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд. При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші. Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб. Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі, які об`єктивно унеможливлюють або створюють істотні перешкоди для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій, а наведені позивачем причини до таких віднести не можливо. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене устатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05, пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», заява №377/02). Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», («Perez de Rada Cavanilles v. Spain»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Осман проти Сполученого Королівства», («Osman v. the United Kingdom»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Круз проти Польщі», («Kreuz v. Poland»), заява №28249/95). У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. Отже, відповідно до практики ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. Суд враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення від 10 лютого 2010 року в справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (пункт 29 рішення від 09 грудня 1994 року в справі «Ruiz Torija v. Spain» («Руїс Торіха проти Іспанії»), заява №18390/91). За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Зважаючи на вимоги\~ст.141 ЦПК України, та на те, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, судові витрати позивача відносяться на його рахунок і стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed