Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

25 червня 2024 року до суду надійшла вказана позовна заява. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач був позичальником відповідно до укладеного договору споживчого кредитування № DNH4KP73001094 від «29» листопада 2006 року (надалі - Договір). За даним кредитним договором згідно рішення Довгинцівського районного суду від 11 вересня 2014 року № 211/3697/13-ц, яке набрало законної сили 21.10.2014 року,було стягнуто з позивача заборгованість у розмірі 92346,45 грн. Однак, не зважаючи на виконання позивачем судового рішення в повному обсязі, в тому числі погашення тіла кредиту в розмірі 9612,24 грн. на номер телефону позивача 10.06.2022 року надійшло повідомлення від АТ КБ «ПриватБанк» про наявність заборгованості за кредитом у сумі 16390,00 грн. Враховуючи протиправність нарахування незрозумілих сум, позивачем було направлено скаpгу на адресу Національного Банку України в порядку Закону України законодавства про захист прав споживачів фінансових послуг. Згідно відповіді НБУ від 24.10.2022 року в ході проведеної перевірки відповідно до закону про захист військовослужбовців нарахування за кредитним договором не відбувалися, що не відповідало фактичним діям відповідача. На електронну пошту позивача надійшла довідка відповідача про наявність заборгованості за кредитним договором станом на 04.11.2022 pоку у розмірі 15305,03грн. Всі стягнуті суми за договором згідно рішення Довгинцівського районного суду від 11 вересня 2014 року № 211/3697/13-ц були сплачені позивачем в повному обсязі 23 жовтня 2020 року в межах виконавчого провадження BП №57174296. Внаслідок неможливості досудового з`ясування підстав нарахування заборгованості за договором станом па 04.11.2022 року у розмірі 15305,03 грн. у листопаді 2022 року позивач був вимушений звернутися до суду із вимогами про визнання протиправними дій відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» щодо нарахування заборгованості за договором споживчого кредитування від 29.11.2006 року № DNH4KP73001094, зобов`язання відповідача списати нараховану заборгованість, припинити дію зазначеного договору та визнати його закритим. Рішенням Печерського районного суду м. Києва № 757/34031/22-ц від 10 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. Hе погоджуючись з рішенням, я звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В межах розгляду справи №757/34031/22-ц судовим рішенням суду апеляційної інстанції встановлено такі обставини. 26.02.2022 року у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації позивач був мобілізований для проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] , де служу по сьогоднішній день. Також, позивач є учасником бойових дій з 02.03.2016 року та приймав безпосередню участь в Антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях. Згідно з положеннями п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» із внесеними змінами від 20.05.2014 року, в якому закріплено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Після отримання відомостей про те, що за мною рахується заборгованість за договором споживчого кредитування від 29.11.2006 року мною було надіслано лист з проханням списати заборгованість на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як безпідставно нараховану та видати довідку про закриття кредиту. Всі необхідні документи, в тому числі оригінал довідки Ф-5, були надані відповідачу та наявні в матеріалах справи. При цьому, протиправність дій відповідача підтверджується розрахунком, наданим суду 23.01.2023 року представником АТ КБ «Приватбанк» Гордієнкo B.A., де пеня була нарахована та обліковувалася за позивачем. Відповідачем не було надано пояснення щодо підстав нарахування пені після погашення суми боргу за договором споживчого кредитування від 29.11.2006 року, не надано жодних обґрунтувань щодо законодавчих підстав та обставин виникнення спірного боргу, а також правомірності дій щодо йoго нарахування. Крім того, позивач був вимушений звертатися до відповідача та Національного Банку України з проханням списати безпідставно нараховану пеню. Проте, навіть після надання всіх передбачених чинним законодавством документів, заборгованість списана не булa. У зв`язку з протиправно нарахованою пенею, картковий рахунок позивача був заблокований, що змусило позивача укласти з відповідачем додаткову угоду від 19.01.2023 року до кредитного договору від 29.11.2006 pоку № DNH4KP73001094 про списання боргу та сплатити при цьому ще 500 грн. з метою розблокування рахунку. Копія Додаткової угоди від 19.01.2023 року до кредитного договору від 29.11.2006 року № DNH4KP73001094 позивачу надана не була, оригінал знаходиться у відповідача. Постановою Київського апеляційного суду №757/34031/22-ц (апеляційне провадження № 22-u/824/12040/2023) вiд 04.10.2023 року, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу було задоволено частково. Визнано протиправними дії Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» щодо нарахування заборгованості за договором споживчого кредитування № DNH4KP73001094 від 29листопада 2006 року, укладеним з [PERSON] , в сумі неустойки - 15 305 грн.03 коп. Визнано припиненими правовідношення за договором споживчого кредитування № DNH4KP73001094 від 29 листопада 2006 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . Таким чином, факт протиправності дій Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» щодо нарахування заборгованості за договором споживчого кредитування № DNH4KP73001094 Biд 29 листопада 2006 року, укладеним з [PERSON] , в сумі неустойки - 15 305 грн. 03 коп. встановлений Постановою Київського апеляційного суду No757/34031/22-ц (апеляційне провадження No22-ц/824/12040/2023) від 04.10.2023 року, яка набрала законної сили. Згідно ч.1 ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави,Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. У Постанові ОП КЦС ВС від 9 грудня 2019 року, справа № 524/5152/15-ц визначено, що встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Додаткова угода від 19.01.2023 року до кредитного договору від 29.11.2006 року № DNH4KP73001094, відповідно до якої банк здійснив прощення заборгованості, встановивши заборгованість на момент підписання цієї додаткової угоди у розмірі 500,00 грн., підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Таким чином, до Додаткової угоди від 19.01.2023 року до кредитного договору від 29.11.2006 року № DNH4KP73001094, відповідно до якої банк здійснив прощення заборгованості, встановивши заборгованість на момент підписання цієї додаткової угоди у розмірі 500,00 гри. мають бути застосовані наслідки нікчемного правочину та має бути здійснено повернення сплачених позивачем коштів сумі 500,00 грн. Окрім того, оскільки протиправні дії відповідача завдали позивачу страждань, останній просить стягнути з відповідача 30 610 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 18 липня 2024 року від представника відповідача надійшов відзив по справі, відповідно до змісту якого відповідач не погоджується з позовними. 26 серпня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач в судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти вимог заперечила. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що 29.11.2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № DNH4KP73001094, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 9984 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.05.2010 року. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.09.2014 року у справі № 211/3697/13-ц, яке набрало законної сили 23.09.2014 року, стягнено з [PERSON] на користь ПАТ КБ « Приватбанк»: - 9612,24 грн. - заборгованість за кредитом; - 33 061,55 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; - 44 799,02 грн. - пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, - 500 грн. - штраф ( фіксована частина); 4 373,64 грн - штраф (процентна складова), а всього стягнуто - 92 346,45 грн. 10.06.2022 року надійшло повідомлення від АТ КБ «ПриватБанк» про наявність заборгованості за кредитом у сумі 16390,00 грн. Враховуючи протиправність нарахування незрозумілих сум, позивачем було направлено скаpгу на адресу Національного Банку України в порядку Закону України законодавства про захист прав споживачів фінансових послуг. Згідно відповіді НБУ від 24.10.2022 року в ході проведеної перевірки відповідно до закону про захист військовослужбовців нарахування за кредитним договором не відбувалися, що не відповідало фактичним діям відповідача. На електронну пошту позивача надійшла довідка відповідача про наявність заборгованості за кредитним договором станом на 04.11.2022 pоку у розмірі 15305,03грн. Всі стягнуті суми за договором згідно рішення Довгинцівського районного суду від 11 вересня 2014 року № 211/3697/13-ц були сплачені позивачем в повному обсязі 23 жовтня 2020 року в межах виконавчого провадження BП №57174296. Відповідно до наданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості за договором від 29.11.2006 року № DNH4KP73001094 станом на 23.01.2023 року в [PERSON] існує заборгованість за пенею за порушення строків розрахунків у розмірі 14 805 грн. У зв`язку з протиправно нарахованою пенею, картковий рахунок позивача був заблокований, що змусило позивача укласти з відповідачем додаткову угоду від 19.01.2023 року до кредитного договору від 29.11.2006 pоку № DNH4KP73001094 про списання боргу та сплатити при цьому ще 500 грн. з метою розблокування рахунку. Постановою Київського апеляційного суду №757/34031/22-ц вiд 04.10.2023 року, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу було задоволено частково. Визнано протиправними дії Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» щодо нарахування заборгованості за договором споживчого кредитування № DNH4KP73001094 від 29листопада 2006 року, укладеним з [PERSON] , в сумі неустойки - 15 305 грн.03 коп. Визнано припиненими правовідношення за договором споживчого кредитування № DNH4KP73001094 від 29 листопада 2006 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність правочину чи договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати, а не застосовуватися з іншою метою. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У справі, що розглядається, позивач просить застосувати наслідки нікчемності до додаткової угоди про прощення боргу, який є нікчемним з посиланням на статтю 228 ЦК України. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша-друга статті 228 ЦК України). У статті 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 369/6955/18 (провадження № 61-18959св21) зазначено, що «відповідно до правового висновку щодо застосування статті 228 ЦК України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права, тощо. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін». Враховуючи викладене, суд пер приходить до висновку, що належних та допустимих доказів існування обставин, які б дозволили віднести оспорюваний позивачем договір до правочину, що порушує публічний порядок, суду не надано. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до Пленуму Верховного Суду України в пункті 5 постанови № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тому позивачем в ході розгляду справи про стягнення моральної шкоди повинно бути надано до суду докази в підтвердження спричинення щодо нього відповідачем протиправних діянь, доказів глибокого хвилювання, депресивного стану, страждання або заподіяння йому страждань такими протиправними діями, причинного зв`язку між діянням та заподіяною шкодою, а також повинно бути наведено обґрунтування розміру моральної шкоди. Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). В позовній заяві [PERSON] зазначив, що діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, проте не зазначив в чому моральна шкода виражалась, не надано доказів її завдання, та якими доказами це підтверджується. За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, отже у задоволенні позову слід відмовити. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Outcome: dismissed