Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

В провадженні Кременчуцького районного суду Полтавської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] \~до\~ [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебуває з \~ [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 28 червня 2024 року. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність спільних інтересів та взаєморозуміння між ними. З серпня 2024 року вони не проживають разом, спільного бюджету не мають, сумісного господарства не ведуть, спільних дітей не мають. Просить суд розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований 28 червня 2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 461. Ухвалою Кремечуцького районного суду Полтавської області від 09 вересня 2024 року було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Лаврик Ю.А. не з`явилися, надали в провадження суду заяви, згідно яких просять розгляд справи про розірвання шлюбу проводити без їх участі. Позивач строк на примирення просить не надавати. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, надала в провадження суду клопотання, згідно якого просить розгляд справи про розірвання шлюбу проводити без її участі, позовні вимоги визнає. Просить строк на примирення не надавати. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні взаємостосунки подружжя, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 28.06.2024 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] », чоловіка « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 28 червня 2024 року. Шлюб позивача з відповідачкою не склався. Шлюбні відносини між сторонами припинені. Суд бере до уваги положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачивши, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст.\~112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Як вбачається із п. 10 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України за\~№ 11\~від 21\~грудня 2007\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійним та\~поділ спільного\~майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява №44647\\98). При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідачка не проживають сім`єю, мають різні погляди на життя та сімейні цінності, між сторонами припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство та проживають окремо. За таких обставин суд приходить до висновку, що причини, які викликали у позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше сумісне проживання подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, їх сім`я існує формально. У суду немає підстав для вжиття додаткових заходів для примирення подружжя, оскільки це буде суперечити моральним засадам суспільства і інтересам обох з подружжя, а тому такий шлюб розривається судом. Відповідно до ч. 3 ст.\~105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У відповідності до ч. 2 ст.\~114\~СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 1211,20 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. Враховуючи, що заява відповідачки про визнання позову подана до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позивачу належить повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто 605,60 грн. Водночас, необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача 50 відсотків сплаченого судового збору, тобто 605,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved