Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

І. Суть спору [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, покликаючись на те, що він є сином [PERSON] . Батько позивача [PERSON] є сином [PERSON] . Отже, позивач [PERSON] є внуком [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що , [INFO] [PERSON] помер. Згідно архівного витягу з рішення сесії Милятинської сільської ради Іваничівського району від 12.04.2000 року №10/2 «Про затвердження додатка №1 до Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Промінь» затверджено додаток №1 до Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Промінь» з усіма уточненнями та доповненнями у кількості 517 чоловік, [PERSON] значиться під номером 515. [INFO] після смерті [PERSON] . Милятинська сільська рада видала на його ім`я свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії [NUMBER] , згідно якого [PERSON] має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ТЗОВ «Промінь» с. Милятин Іваничівського району відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 11.02.2000 року; належна [PERSON] частка визначена в розмірі 4 885 гривень або 0,366 %. Крім цього, на ім`я [PERSON] було видано сертифікат на земельну частку (пай) серія ВЛ №0080188, що зареєстрований 16.12.1999 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №12247. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на усе його майно, а так, як за життя спадкодавець заповіту не склав, спадщина відкрилась за законом. До складу спадщини ввійшли, зокрема і майнові права на право на земельну частку (пай) в розмірі 2,13 в умовних кадастрових гектарах, належного померлому як члену колективного сільськогосподарського підприємства «Промінь» на підставі сертифіката серія ВЛ №0080188. Останнім місцем проживання спадкодавця [PERSON] був будинок [ADDRESS] . Батько позивача [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON] в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, оскільки він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а прийнята спадщина в силу ст. 548 ЦК УРСР визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Таким чином, синові спадкодавця - [PERSON] стало належати право на земельну частку (пай) в розмірі 2,13 в умовних кадастрових гектарах, належного померлому як члену колективного сільськогоподарського підприємства «Промінь» та пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ТЗОВ «Промінь» с. Милятин Іваничівського району у частці в розмірі 4 885 гривень або 0,366 %. Однак, спадкові права на зазначену земельну частку (пай) [PERSON] оформлено не було. Після смерті [PERSON] в силу вимог ст. 548 ЦК УРСР [PERSON] стало належати право на земельну ділянку (пай) в розмірі 2,13 в умовних кадастрових гектарах, що розташована в адміністративно-територіальних межах теперішньої Павлівської сільської ради та знаходилась в колективній власності КСП «Промінь». [INFO] батько позивача [PERSON] - помер. Місцем відкриття спадщини [PERSON] є [ADDRESS] , часом відкриття спадщини [PERSON] є [INFO] . За життя спадкодавець [PERSON] залишив заповіт, що був посвідчений секретарем Милятинської сільської ради Іваничівського району Волинської області від 10.12.2004 року, зареєстрованим за № 50, спадкоємцем якого є відповідач [PERSON] . Спадкоємець за заповітом - [PERSON] у встановленому законом порядку спадщину не прийняв, оскільки за останнім місцем реєстрації померлого до складу зареєстрованих осіб не входив та не проживав з ним. Отже, позивач є належним спадкоємцем за законом першої черги, оскільки спадкоємець за заповітом не прийняв спадщину. До складу спадщини ввійшли всі права та обов`язки померлого, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті в тому числі і право на земельну частку (пай) в розмірі 2,13 в умовних кадастрових гектарах, що розташована в адміністративно-територіальних межах теперішньої Павлівської сільської ради та знаходилась в колективній власності КСП «Промінь» (яку він прийняв але не оформив після смерті свого батька [PERSON] ) [PERSON] , у встановлений законодавством строк, заяви до нотаріуса не подав, так як вважав, що фактично прийняв спадщину, разом з тим, не знав про порядок та строки спадкування. Будь-які інші особи, що належали б до спадкоємців, які здійснюють спадкування за законом/заповітом, які б звернулися протягом строку для прийняття спадщини із відповідними заяви до нотаріуса, відсутні. Спадкова справа щодо майна померлого заведена не була. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд визначити йому додатковий двомісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Крім того, представник позивача [PERSON] надала до суду додаткове пояснення в якому зазначила, що несподівана смерть батька позивача, вплинула на його психологічний стан, у зв`язку з чим він знаходився значний проміжок часу у пригніченому стані. На початку 2005 року позивач хотів подати заяву про прийняття спадщини, однак в Іваничівській ДНК був архівний день. Ці всі в сукупності обставини, на думку позивача, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення дій, а саме подання заяви про прийняття спадщини. Відповідачам було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано. ІІ. Позиція учасників справи У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак у матеріалах справи наявна заява представника позивача [PERSON] про здійснення розгляду справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Просили судові витрати залишити за позивачем. 03.09.2024 року від представника Павлівської сільської ради С. Фітя надійшла заява про розгляд даної справи без участі представника відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак 04.09.2024 року подав заяву про визнання позовних вимоги та про розгляд даної справи без його участі. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 08.08.2024 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Витребувано з Іваничівської ДНК Інформаційні довідки зі Спадкового реєстру щодо [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] та у разі наявності спадкових справ їх копії, також інформацію щодо всі наявні заповіти спадкодавців, їх копії. Витребувано з Павлівської сільської раді Володимирського району Волинської області інформацію про осіб, які фактично проживали та були зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , станом на день смерті спадкодавця [PERSON] , тобто станом на 14.12.2004 року та спадкодавця [PERSON] , тобто станом на 14.11.1995 року. Протокольною ухвалою в підготовчому судовому засіданні 03.09.2024 року відкладено розгляд справи у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. Ухвалою від 24.09.2024 року справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання 02.10.2024 учасники по справі не з`явилися. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідачі скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи, що відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги в повному обсязі, судом встановлено наступне. ІV. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.11.1967 року (а.с. 8). Батько позивача [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.02.1979 року (а.с. 9). [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.11.1995 року (а.с. 10). [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.12.2004 року (а.с. 11). [PERSON] склав заповіт 10.12.2004 року на ім`я свого сина (відповідача) [PERSON] , який був посвідчений секретарем Милятинської сільської ради [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 50 (а.с. 12). Відповідно до копії Архівного витягу з рішення сесії Милятинської сільської ради Іваничівського району від 12.04.2000 року за № 10/2 «Про затвердження додатка №1 до Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Промінь» затверджено додаток №1 до Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Промінь» з усіма уточненнями та доповненнями у кількості 517 чоловік, [PERSON] значиться під № 515, списку підприємців колективного с/г підприємства, які мають право на земельний пай (а.с. 13). Згідно з копією свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії [NUMBER] виданого Милятинською сільською радою 16.04.2002 року, на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ТзОВ «Промінь» в частці 0,366 відсотків (а.с. 14). Відповідно до копії виписки із списку пайовиків КСП «Промінь», виданої виконавчим комітетом Милятинської сільської ради, [PERSON] значиться у списку підприємців колективного сільськогосподарського підприємства «Промінь», які мають право на земельну частку пай під номером № 160 (а.с. 16). [PERSON] було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0080188 на право на земельну частку (пай) землі, яка перебувала у КСП «Промінь» розміром 2,13 в умовних кадастрових гектарах (а.с. 17). Відповідно до копії відповіді Павлівської сільської ради № 1050/02.1-05/2-24 від 01.07.2024 року, встановлено, що [PERSON] був зареєстрований в [ADDRESS] , на день смерті, один. Його дружина [PERSON] померла [INFO] . Згідно з відповіддю Павлівської сільської ради № 1286 від 06.08.2024 року, встановлено, що за адресою [ADDRESS] , гр. [PERSON] на день смерті [INFO] проживав та був зареєстрований один (а.с. 19). Державний нотаріус [PERSON] відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , оскільки останній в зазначений строк заяву про прийняття спадщини не подав, за однією адресою разом із спадкодавцем зареєстрований не був (а.с. 20). Згідно з відповіддю Павлівської сільської ради від 30.08.2024 року за № 1365, [PERSON] на день смерті [INFO] , за адресою [ADDRESS] , проживав та був зареєстрований один. [PERSON] на день смерті [INFO] , за адресою [ADDRESS] , проживав та був зареєстрований один (а.с. 30). Відповідно до відповіді № 393/01-16 від 09.09.2024 року Іваничівської ДНК, інформаційної довідки із спадкового реєстру, на ім`я [PERSON] спадкова справа не заводилася, заповіти не посвідчувалися. На ім`я [PERSON] спадкова справа не заводилася, однак наявний його заповіт посвідчений Милятинською сільською радою (а.с. 37-39). Згідно з відповіддю Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області № 1557 від 30.09.2024 року, у Павлівській сільській раді зберігається книга «Перші примірники нотаріально засвідчених заповітів за 2004 2007 роки». Серед документів дійсно є заповіт від імені заповідача [PERSON] , який заповів своє майно сину [PERSON] , який посвідчений в Милятинській сільській раді та зареєстрований під № 50 від 10.12.2004 року. Інших заповітів від імені [PERSON] знайдено не було (а.с. 49). V. Застосоване судом законодавство та висновки суду В статті 55\~Конституції\~України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.\~15\~ЦК\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.12\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81 ЦПК). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (стаття 77 ЦПК). Згідно ст.\~78\~ЦПК\~України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст.\~79\~ЦПК\~України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80\~ЦПК\~України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст.\~89\~ЦПК\~України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 263\~ЦПК\~України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Статтею 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Статтею 1216 ЦК України\~визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). У відповідності до статті 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1223 ЦК України). Частиною 1 ст. 1258 ЦК України, передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1 ст. 1261 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною першою статті 1269 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною третьою статті 1272 ЦК України\~передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. Крім того, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». VI. Висновки суду Судом встановлено, що позивач [PERSON] , є сином [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] , 10.12.2004 року склав заповіт згідно якого все своє майно заповів сину [PERSON] . Однак останній у встановленому законом порядку спадщину не прийняв, оскільки за останнім місцем реєстрації померлого до складу зареєстрованих осіб не входив та не проживав з ним. Це також підтверджується відсутністю спадкової справи. заведеної після смерті [PERSON] . За таких обставин, відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, позивач [PERSON] , як син [PERSON] , є належним спадкоємцем за законом першої черги, оскільки спадкоємець за заповітом не прийняв спадщину. У даному випадку суд враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивач втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця, і втрата спадкового майна буде для позивача надмірним тягарем, при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи. Також суд враховує ту обставину, що відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав та визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог і визначення позивачу додаткового строку терміном два місяці, який буде достатнім для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . VІІ. Судові витрати Враховуючи думку позивача та виходячи з вимог\~ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за ним.

Outcome: approved