Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

11 січня 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна та відшкодування моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що позивачка є власницею собаки по прізвиську « [PERSON] », [INFO] , стать - кобель, чорно-білого кольору, порода ши-тцу. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивачка була вимушена віддати собаку в «хороші руки» - [PERSON] , яку порекомендувала знайома. Собака була передана відповідачці 02 серпня 2020 року. Між сторонами був укладений усний договір про те, що [PERSON] собаку третім особам не віддасть без згоди [PERSON] , та якщо, собака не приживеться у неї, [PERSON] повинна була повернути її [PERSON] . Крім того, сторони домовились про те, що позивачка буде мати змогу дізнаватися у відповідачки про стан та умови проживання собаки. Однак, відповідачка не виконувала умови усного договору, та не повідомляла про стан та умови проживання собаки, не надсилала відеозвіти, ігнорувала та не відповідала на телефоні дзвінки позивачки, та як стало відомо позивачці, віддала собаку третім особам. Для вирішення питання повернення собаки, позивачка звернулася в органи поліції, однак у відкритті кримінального провадження їй було відмовлено з причин того, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини. Посилаючись на вищевказані обставини позивачка змушена була звернулась до суду з позовом, та просила витребувати собаку з чужого незаконного володіння, повернути її, стягнути з відповідачки на її користь моральну шкоду в розмірі 30 000 грн, оскільки у зв`язку з ситуацією, яка склалася, у неї погіршився стан здоров`я, що виразилося у захворюванні серця, гіпертонії, та інших хвороб. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, пояснила, що віддала собаку відповідачці на постійній основі, оскільки за станом свого здоров`я не могла за нею доглядати. Перший місяць відповідачка надавала всю інформацію про собаку, після чого неохото відповідала на її листи, вона почала просити повернути собаку, або віддати в інші руки, після чого відповідачка взагалі перестала спілкуватися з нею. Представник позивачки - адвокат Сліпенький Р.С. просив задовольнити позов, у зв`язку з тим, що відповідачка порушила усну домовленість між сторонами. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час, день та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Представниця відповідачки [PERSON] , суду пояснила, що між сторонами не було письмового договору, позивачка віддала собаку відповідачці 02.08.2020, після чого остання стала її власницею, та набула права володіння та розпорядження нею. Вважає, що ветпаспорт не є правовстановлюючим документом. У березні 2022 року відповідачка виїхала з собакою за кордон, де остання й померла. В даний час відповідачка продовжує перебувати за кордоном. Вважала вимоги позивачки безпідставними, та просила суд відмовити в позові. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що згідно міжнародного ветеринарного паспорта [PERSON] являється власницею собаки « [PERSON] », [INFO] , стать - кобель, порода ши-тцу (а.с.7-11). 19.03.2021, 01.06.2021, та 10.09.2021 позивачка зверталася до Криворізького РУП в Дніпропетровській області з заявою про притягнення відповідачки до відповідальності, у зв`язку з ухиленням останньої від виконання взятих на себе обов`язків, що проявилось у тому, що без згоди позивачки відповідачка віддала собаку не відомо кому. Позивачці було роз`яснено, що в матеріалах наданих позивачкою відсутні обов`язкові ознаки об`єктивної сторони кримінального правопорушення, предметом письмової заяви про правопорушення є цивільно-правові відносини (а.с.12-20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.ст. 15, 16 ЦК України). Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В ході слухання справи, позивачка підтвердила, що за усною домовленістю віддала собаку відповідачці на постійній основі, у зв`язку з тим, що за станом здоров`я не могла за нею доглядати. Згідно ч. 1 ст. 180 ЦК України, тварини є особливим об`єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом. Нормою статті 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Часткою 1 статті 347 ЦК України визначено, що особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Поведінка позивачки, та її дії, які полягали у свідомій та добровільній передачі майна (собаки) у власність відповідачки, свідчили про відмову від права власності на собаку, оскільки доказів іншого до суду надано не було. Позивачкою не було надано суду доказів, що вона передала собаку на тимчасове проживання на певний строк, що вона оплачувала відповідачці витрати на утримання собаки тощо. Відсутні підстави вважати, що відповідачка заволоділа майном незаконно та без відповідної правової підстави. Статтею 336 ЦК України передбачено, що особа, яка заволоділа рухомою річчю, від якої власник відмовився (стаття 347 цього Кодексу), набуває право власності на цю річ з моменту заволодіння нею. Приписами статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Разом з тим, згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілої спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 вказаної Постанови). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказаний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц. Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивачки щодо наявності правових підстав витребування у відповідачки собаки, яка раніше їй належала, її доводи викладені в позовній заяві не містять будь-яких підтверджуючих доказів на які б вона посилалася як на підставу заявлених вимог, що відповідно до статті 81 ЦПК України, є процесуальним обов`язком останньої. Також, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1-2 статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Вказаний правовий висновок відповідає постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19. Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачкою не було виконано свого процесуального обов`язку із подання належних доказів доведеності заявлених нею вимог, що зумовлює необхідність визнання позовних вимог необґрунтованими із постановленням рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed