Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

У вересні 2023 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою (з урахуванням уточнення), в якій просила розірвати Договір на виконання індивідуального замовлення GD № 01014, укладений 26.09.2020 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] ; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] кошти сплачені за Договором на виконання індивідуального замовлення GD № 01014 укладений 26.09.2020 року в розмірі - 26,632 грн. 00 коп., неустойку за невиконання договору в розмірі - 1931 грн. 16 коп., інфляційні витрати в розмірі 12814 грн. 05 коп., всього - 41377 грн. 21 коп.; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. 00 коп.; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 12\~000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 26.09.2020 року між нею, [PERSON] (по договору - Замовник), та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (далі по договору - Виконавець) було укладено Договір на виконання індивідуального замовлення GD № 01014, відповідно до умов якого, останній зобов`язувався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність Замовника ПВХ конструкцій (далі - Вироби) за розцінками Виконавця. Замовник, за умовами Договору зобов`язувалась сплатити Виконавцю вартість виробу у сумі 13316 грн. 00 коп. (п.3.1. Договору). На виконання своїх зобов`язань по Договору, того ж дня, 26.09.2020 року між позивачкою та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір споживчого кредиту «Оплата частинами» № 20092630265053 за умовами якого банк повинен був перерахувати на рахунок Виконавця (Відповідача) грошову суму у розмірі 13316 грн. 00 коп. Однак, 06.10.2020 року за місцем здійснення діяльності відповідача, уповноважені особи останнього повідомили позивачку, що кошти з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунок виконавця не надійшли, можливо з причин не погодження кредиту, тому їй необхідно здійснити оплату згідно умов Договору та запропонували оформити інший кредит в іншому банку. Таким чином, маючи намір виконати свої зобов`язання з оплати, того ж дня, 06.10.2020 року між позивачкою та АТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № 2034043031 на загальну суму 15110 грн. 97 коп., з яких 13316 грн. 00 коп. було перераховано 09.10.2020 року на рахунок виконавця (Відповідача). Виконавець повинен був виконати свої зобов`язання за умовами Договору до 23.11.2020 року, але з не відомих позивачці причин, своїх зобов`язань він не виконав та не передав їй Вироби (двері) за згаданим вище Договором. Також вважає, що початком терміну виконання Виконавцем умов Договору слід зважати 26.09.2020 року, так як, пізніше їй стало відомо, що саме цього дня за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» «Оплата частинами» № 20092630265053 Виконавцю Відповідачу) було здійснено перерахування коштів у сумі 13316 грн. 00 коп. Отже, з вищевикладеного слідує, що нею було здійснено подвійну оплату коштів Виконавцю (Відповідачу), а саме 26.09.2020 року (кредитний договір АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та 09.10.2020 року (кредитний договір AT «ОТП Банк» № 2034043031 від 06.10.2020 року) на загальну суму 26 632 грн. 00 коп. Після того, як Виконавець не виконав умови Договору, передбачені п.3.2.. відпала потреба в подальшому отриманні нею від нього Виробів, тобто послуг, про що і було повідомлено Виконавця. Також, неодноразово як письмово, так і усно позивачка зверталася до Виконавця з вимогою розірвання Договору та повернення подвійної сплати коштів по ньому, але мені в цьому було відмовлено, а лише запропоновано повернення одного з кредитів, сплати неустойки та встановлення конструкції у будь-який зручний для мене час. У відповідності до п.4.3. Договору у разі не виконання п.3.2., Виконавець зобов`язаний виплатити неустойку в розмірі 0.01% від вартості цього Договору за кожен робочий день прострочення. Таким чином, враховуючи те, що Виконавцем за Договором отримано грошові кошти в подвійній сумі, то і вартість договору слід вважати на цю ж саме суму, а саме 26632 грн. 00 коп., а не 13316 грн. 00 коп. Також просить суд врахувати те, що факт порушення умов Договору (п.3.2.) та факт отримання подвійної оплати визнано самим Виконавцем (Відповідачем) згідно до копії листа, який додано до позовної заяви. В зв`язку з невиконанням умов договору Виконавцем (Відповідачем) та відмовою повернення всієї суми сплачених коштів, позивачка вимушена звернутися з даним позовом до суду, за захистом своїх порушених прав як споживача послуг. Таким чином, вважаю, що Відповідач не виконанням своїх зобов`язань порушив умови Договору на виконання індивідуального замовлення GD № 01014 від 26 вересня 2020 року, що дає позивачці право для звернення до суду за захистом своїх прав як споживача та вимагати його розірвання, а також стягнення з Відповідача сплачені кошти у розмірі 26 632 грн. та неустойки в розмірі 1\~931,16 грн. Крім того, у зв`язку з незаконними діями відповідача, позивачці було завдано моральну шкоду, компенсацію якої вона оцінюю у розмірі 10000 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовну заяву та просили її задовольнити. Також, позивачка пояснила, що нею було укладено договір та в цей же день через термінал нею було сплачено 13\~316 грн. та їй одночасно від АТ КБ Приватбанку надійшло підтвердження про зняття коштів. Через день їй зателефонували (жінка) та повідомними, що не всі кошти надійшли. Хто телефонував вона не знає. Після цього вона поїхала з менеджером в район ж/д вокзалу у відділення ОТП банка та оформила ще один кредит на 13316 грн. Розбиратися з приводу кредиту, який взяла в АТ КБ Приватбанк, вирішила пізніше. В березні 2021 році фірмою було запропоновано встановити двері із затримкою. Позивачка відмовилась, у зв`язку з негативною ситуацією, яка склалася з даною фірмою. Через 3 роки, у 2023 році подала позов про розірвання договору, оскільки шукала адвоката. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Вислухавши позивачку та її представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити, по наступним підставам. Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 26 вересня 2020 року [PERSON] (Замовник) та ФОП [PERSON] (Виконавець) було укладено договір GD 01014, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця. За яким позивач придбав у відповідача склопакети загальною площею 1,865 м2, кольору профілю металік, за який позивач сплатив 13\~316,00 грн., що підтверджується копією договору (а.с. 5). Також, позивачкою було підписано додаток №1 до договору (а.с. 6), що нею особисто було підтверджено в судовому засіданні. В судовому засіданні позивачка підтвердила, що відповідач із затримкою, але пропонував встановити виготовленні вироби та сплати неустойку відповідно до умов договору (п. 4.3 договору), що також підтверджується листом відповідача до позивача (а.с. 15). Проте, позивачка відмовилась від цієї пропозиції, у зв`язку, з негативним відношенням. Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено оплатний, двосторонній, консесуальний договір про виконання робіт за винагороду - договір побутового підряду. За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК України). Згідно ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частин 1, 3, 5 зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. На підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, за змістом ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої особи в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою омани є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. За вимогами частини першої статті 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право в подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Згідно з частиною четвертою статті 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими. Відповідно до статті 6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виробник) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2012 року у справі № 23/236 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 523/6003/14-ц (провадження № 14-84цс18), обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) закон покладає саме на замовника. За змістом частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Так, відповідно до пункту 7.6 договору визначено, що замовник повідомлений про неможливість розірвання даного договору згідно з додатком №3 до постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 року №172 затвердженого переліку товарів належної якості не підлягають обміну і поверненню. Також, згідно додатку до договору визначено, що розірвання договору не допускається. Позивачка в судовому засіданні підтвердила факт підписання вказано договору та додатку №1 та зазначила, що в неї нестандартні двері. Судом встановлено, що умови погоджені із замовником і добровільно нею прийняті. Зміст і умова угоди не суперечить вимогам ст. 203 ЦК України. Позивачка не була введена в оману щодо умов договору та обставин, що мають істотне значення. Суттєве значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі які, істотно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Позивачка не була введена в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Всі умови оплати були обумовлені в договорі і прийняті замовником, про що свідчить його підпис на договорі. Зі всім цим погодилась позивачка і заперечень з її боку не було. Крім того, після підписання договору та визначення вартості послуг, позивачка звернулася до банківської установи, де за її заявкою було оформлено споживчий кредит у розмірі, достатньому для оплати виконуваних робіт за вказаним договором. Як встановлено судом, відповідач із затримкою виконав замовлення позивачки, проте на виконання умов договору запропоновував встановити виготовленні вироби у зручний для неї час та сплатити неустойку відповідно до умов договору (п. 4.3 договору). Так, до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (ч. 3 ст. 865 ЦПК України) Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі у разі отримання ним грошових коштів. Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» право на відмову від договору про споживчий кредит не застосовується щодо: 1) договорів про споживчий кредит, виконання зобов`язань за якими забезпечено шляхом укладення нотаріально посвідчених договорів (правочинів); 2) споживчих кредитів, наданих на придбання робіт (послуг), виконання яких відбулося до закінчення строку відмови від договору про споживчий кредит, встановленого частиною першою цієї статті. З огляду на те, що замовлення вже було фактично виконано роботу, тому до виниклих спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 6 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», згідно яких право на відмову від договору про споживчий кредит не застосовується до споживчих кредитів, наданих на придбання робіт (послуг), виконання яких відбулося до закінчення строку відмови від договору про споживчий кредит, встановленого частиною першою цієї статті. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідач виконав зобов`язання за договором, проте, позивачка відмовилась, у зв`язку з негативним ставленням до фірми, у зв`язку (з її слів) з негативним становищем, що склалося. Статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи те, що відповідач отримав відмову від позивачки вже на момент фактичного виконання робіт, право на відмову від договору про споживчий кредит не може бути застосовано. Відтак, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки щодо розірвання договору є необґрунтованими, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки неустойку за невиконання договору, інфляційні втрати, кошти, які були сплачені за договором, суд вважає за необхідне вказати наступне. За положеннями частини першої статті 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено судом, позивачка сама відмовилася від подальшого виконання договору, а саме установки виробів ПВХ, то збитків завданих замовнику позивачці з боку відповідача не має. У зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині також не підлягаю задоволенню. Щодо стягнення інфляційних втрат, слід зазначити наступне. Положеннями частини другої статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, оскільки з не вини відповідача прострочено виконання зобов`язання по наданню послуг, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні. Крім того, слід зазначити, що позивачка звернулася до суду в останні день строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, оскільки позивачка два роки шукала адвоката, чим самим збільшила суму інфляційних втрат. Крім того, у зв`язку з тим, що у задоволенні позовних вимог про розірвання договору відмовлено, стягнення сплачених коштів за договором, які було переведено 26.09.2020 року АТ КБ «Приватбанк» на придбання товару у ФОП [PERSON] в розмірі 13\~316,00 грн. необхідно відмовити. Стосовно стягнення грошових коштів у розмірі 13\~316,00 грн., які було переведено з АТ «ОТП Банк» на рахунок ФОП [PERSON] слід зазначити, що договір було укладено 06 жовтня 2020 року, тобто через 10 днів після укладання договору GD01014 від 26.09.2020 року. У кредитному договорі №2034043031 не вказано на придбання якого товару укладено договір, у зв`язку з чим, не можна вважати, що кредитний договір було укладено для придбання товару на підставі договору GD01014 від 26.09.2020 року, а не для придбання іншого товару у ФОП [PERSON] . Щодо стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Статтею 23 ЦК України, встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно роз`яснень, які містяться у пунктах 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Право на відшкодування моральної шкоди відповідно до п. 5 ч. 1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають, якщо шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. У статті 1 Закону «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров`я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об`єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Відповідно до ст. 711 Цивільного Кодексу України, шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю у зв`язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82 Цивільного Кодексу України. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Позивачка не посилається на існування таких обставин і судом таких не встановлено. Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладається на позивача. Тобто, відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення на витрат на правничу допомогу у розмірі 12\~000,00 грн. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Наприклад, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.). З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про недоведеність позивачкою позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed