Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов обґрунтовує тим, що 31.01.2011 року постановою про порушення кримінальної справи № 55-015-1, слідчого з ОВС СВ податкової міліції ДПА у Волинській області Стамбульського Д.С. накладено арешт на все нерухоме майно, що належить йому на праві приватної власності. Згодом кримінальна справа була закрита, проте арешт на нерухоме майно не знятий. Зазначає, що за його клопотанням 08.11.2018 року ухвалою Луцького міськрайонного суду про скасування арешту з майна, було скасовано арешт, накладений на 1/6 частину незавершеного будівництва, а саме критого торгового центру із стоянкою автомобілів готовністю 24% об`єкта житлової нерухомості, відповідно до постанови Апеляційного суду Волинської області від 29.05.2018 року (справа № 161/10523/17), що належить йому на праві власності та знаходиться в [ADDRESS] . Ухвала набрала законної сили. Однак, незважаючи на те, що кримінальна справа № 55-015-11 в межах якої було накладено арешт на все нерухоме майно закрита, в Державному реєстрі речових прав надалі міститься запис про обтяження: арешт нерухомого майна (все нерухоме майно), що належить [PERSON] . Наявність арешту нерухомого майна, позбавляє його права на мирне володіння майном та обмеження його права на розпорядження таким майном, що є порушеним та підлягає судовому захисту. У зв`язку з цим просить скасувати арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11174585, накладений постановою про порушення кримінальної справи, серія та номер: б/н, від 31.01.2011 року слідчого з ОВС Слідчого відділу податкової міліції ДПА у Волинській області Стамбульського Д.С., обтяжувач: Слідчий відділ податкової міліції ДПА у Волинській області; особа,майно/права якої обтяжується: [PERSON] . Ухвалою судді від 24.05.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі Відзиву від відповідача на адресу суду не надходило. Представник позивача надавсуду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся шляхом надсилання судової повістки та електронного листа. Клопотань про відкладення на адресу суду не надходило. У відповідності до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як визначено у ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи та подані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, суд установив таке. Позивачу [PERSON] належить незавершений будівництвом критий торговий центр із стоянкою автомобілів готовністю 24%,що розташований за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка кадастровий номер: 220510036, цільове призначення для будівництва та обслуговування стоянки автомобілів для обслуговування торгового центру площею 1148 кв.м.; земельна ділянка кадастровий номер :220510037, цільове призначення :для будівництва та обслуговування торгового центру, площею 1750 кв.м., житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] . Постановою про порушення кримінальної справи № 55-015-1, слідчого з ОВС СВ податкової міліції ДПА у Волинській області Стамбульського Д.С. накладено арешт на все нерухоме майно, що належить [PERSON] на праві приватної власності. Ухвалою суду від 08.11.2018 року скасовано арешт, що накладений на 1/6 частину незавершеного будівництва, а саме критого торгового центру із стоянкою автомобілів готовністю 24%, об`єкта житлової нерухомості, відповідно до постанови Апеляційного суду Волинської області від 29.05.2018 року (справа № 161/10523/17), що належить на праві приватної власності [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності реєстраційний номер нерухомого майна 497497207101. Ухвала суду набрала законної сили. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказує, що попри закриття кримінального провадження, накладені арешти не скасовано, а в Державному реєстрі речових прав міститься запис про обтяження належного йому майна, що перешкоджає [PERSON] у реалізації належного йому права власності. Ухвалою судді від 30.08.2024 року зобов`язано відповідача Головне управління ДФС у Волинській області надати належним чином завірені копії постанови про порушення кримінальної справи та постанови про закриття кримінальної справи відносно [PERSON] . Однак, витребувані матеріали відповідачем подано не було. Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень, встановлено, що за реєстраційним номером обтяження: 11174585, 16.05.2011 зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, опис предмета обтяження: все нерухоме майно, підстава обтяження: постанова про порушення кримінальної справи, серія та номер: б/н, виданий 31.01.2011 року СВ ПМ ДПА у Волинській області, слідчий з ОВС Стамбульський Д.С. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у\~статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій\~статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована\~статтею 391 ЦК України\~можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до\~статті 126 КПК України, 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою\~статті 214\~КПК України\~1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного\~КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі\~статтею 170 КПК України\~завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої\~статті 174\~КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій\~статті 214 КПК України, 1960 року. Закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення\~статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Відповідно до пункту дев`ятого\~розділу ХІ\~«Перехідні положення»\~КПК України\~2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої\~статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього\~Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми\~КПК України\~1960 року. Проте положеннями цього\~Кодексу\~передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства\~КПК України\~1960 року не встановлював. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування\~КПК України\~1960 року також не містив. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України, як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте, слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому\~чинним\~КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі,\~закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас, прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої\~статті 19 Конституції України\~зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті\~7, частиною першою статті\~9 КПК України\~є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог\~Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. КПК України 1960, так само як і чинний\~КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19, визначено, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України, 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому\~КПК України,\~1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України,\~2012 року. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за правилами\~КПК України,\~1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 766/21865/17). Відтак, обтяження на даний час не знято, попри те, що кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито через, що позивач не має можливості скасувати накладений арешт та реалізувати свої права. Наведене,\~створює для\~позивача перешкоди\~у користуванні\~власністю,\~а наявністьзаборон на нерухоме майно, є порушенням його права власності, гарантованого державою. З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Outcome: approved