Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

10.03.2023 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 21.03.2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., удаваним та визнати його договором купівлі-продажу; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею, [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] , яка складається в цілому з трьох кімнат загальною площею 59,1 кв.м, у тому числі житловою - 38,3 кв.м.; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на її [PERSON] користь частку квартири [ADDRESS] , яка в цілому складається з трьох кімнат загальною площею 59,1 кв.м., у тому числі житловою 38,3 кв.м.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53336616 від 28.07.2020 року 14:50:57, прийняте приватним нотаріусом Писаренко Євгеном Сергійовичем, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська область, дата, час державної реєстрації 28.07.2020 року 14:42:07, номер об`єкта в РПВН: 8062772, відносно об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 112556551101. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона з 28.04.1985 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , шлюб було зареєстровано у Палаці одруження м. Одеси, актовий запис №679. Від вказаного шлюбу народилися діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу, 21.03.2003 року вона з чоловіком за спільні кошти придбали спільну квартиру [ADDRESS] . Як з`ясувалося пізніше, рішення про продаж вказаної квартири шляхом укладення договору дарування замість договору купівлі-продажу було прийнято за наполегливості продавця [PERSON] , тому що процедура оформлення такого договору відповідно до чинного законодавства була простіше і вимагала менше грошових витрат. При цьому, продавець [PERSON] не був родичем подружжя, вони раніше з ним не спілкувалися, він був для них абсолютно сторонньою людиною, а тому ніяких підстав дарувати квартиру у нього не було. Таким чином, квартира [ADDRESS] , була відчужена на підставі договору дарування як за відплатним договором, а саме договором купівлі-продажу, та вони - [PERSON] та [PERSON] були фактичними покупцями. Незважаючи на той факт, що був оформлений договір дарування та те, що реєстрація права власності на вказану квартиру була лише на ім`я [PERSON] , вона є їх спільною сумісною власністю, як майно набуте подружжям за час шлюбу. У 2004 році шлюб між нею та [PERSON] був розірваний. [PERSON] залишив родину і у спірній квартирі залишилась жити вона [PERSON] , разом з дітьми, де і проживає до цього часу. 01.11.2013 року [PERSON] за власною ініціативою був знятий з реєстраційного обліку та зареєстрований за іншим місцем проживання. Таким чином, протягом майже двадцяти років, вона зареєстрована та постійно проживає разом із дітьми у спірній квартирі, сплачує усі комунальні платежі та інші платежі за користування теплом, газом, водою, електропостачанням, підтримує квартиру у належному технічному та санітарному стані. Позивачка зазначає, що про те, що квартира [ADDRESS] була набута за договором дарування, а не за договором купівлі-продажу, а також, що їх спільна з [PERSON] квартира вибула із спільної сумісної власності подружжя їй стало відомо тільки у лютому 2022 року, після отримання з Київського районного суду м. Одеси копії ухвали від 22.12.2022 року про відкриття провадження у цивільній справі №947/38459/21 за позовом [PERSON] до неї та її сина про виселення та стягнення коштів. На теперішній час спірна квартира є власністю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.07.2020 року та вказане нерухоме майно вона набула від своєї бабусі [PERSON] , померлої [INFO] , яка у свою чергу придбала право власності на спірну квартиру на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2011 року у цивільній справі №2-1522/11982/11. Наведені обставини стали підставою для її звернення до суду з вимогами про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири та витребування частки квартири з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В. від 17.03.2023 року відстрочено [PERSON] сплату судового збору при пред`явленні нею позову до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію до ухвалення судового рішення. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Згідно розпорядження керівника апарату Київського районного суду м. Одеси від 21.04.2023 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №947/8095/23, провадження №2/947/1819/23. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 27.04.2023 року прийнято до розгляду цивільну справу №947/8095/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. 11.09.2023 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Клименко Станіслава Юрійовича надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, оскільки відповідач [PERSON] не погоджується в повному обсязі з позовними вимогами, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, зазначає, що спірний договір було укладено у 2003 році, через вказане до цих правовідносин підлягає застосуванню Кодекс про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 року №2006-VIIта Цивільний Кодекс від 18.07.1963 року №1540-VI. Зазначає, що [PERSON] та [PERSON] на момент укладення Договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., зареєстрованого у реєстрі за №5-305, перебували у зареєстрованому шлюбі та згідно норм діючого на той час законодавства вважалося, що при укладенні вказаної угоди діяли за спільною згодою. Сторони були ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод і розуміли значення своїх дій, як і при укладенні договору дарування квартири. Позивач стверджуючи, що вона разом з [PERSON] придбали квартиру за спільні кошти, проте доказів сплати коштів не надала та не зазначила в якій сумі. При цьому, на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним. Проте, до суду не надано належних та допустимих доказів того, що сторони вказаного договору отримали грошові кошти в рахунок продажу квартири, які б узгоджувались з поясненнями позивача. Таким чином, позивачем не доведено факт того, що укладення між сторонами договору дарування було здійснено з метою приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна, а тому в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити. Крім того, зазначає, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем права власності на спірну квартиру, яку отримала у спадок за заповітом після смерті [PERSON] . Разом із відзивом, представником відповідача [PERSON] - адвокатом Клименко Станіславом Юрійовичем надано заяву про застосування до даного спору наслідків пропуску загального строку позовної давності, зазначив, що позивачем було порушено загальний строк позовної давності у три роки щодо вимоги про визнання удаваним договору дарування від 21.03.2003 року, який сплив 21.03.2006 року. 18.10.2023 року від позивача надійшла відповідь на заяву про застосування наслідків пропуску загального строку позовної давності, відповідно до якої вона просила відмовити у її задоволенні, зазначивши, що у лютому 2022 року з ухвали Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2021 року про відкриття провадження у цивільній справі №947/38459/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] та її сина про виселення та стягнення коштів, саме із цієї ухвали вона дізналася про те, що їх спільна з [PERSON] квартира [ADDRESS] вибула із спільної сумісної власності подружжя, таким чином, перебіг позовної давності для звернення до суду для захисту майнових прав повинен обчислюватися саме з дати отримання копії ухвали суду про відкриття провадження у справі №947/38459/21 з копією позовної заяви з додатками, серед яких був Витяг з державного реєстру речових прав, з якого вона дізналася про порушення свого права власності, пов`язаного із його державною реєстрацією відповідачкою [PERSON] , і вимушена була звернутися до суду з вимогами саме до останньої про витребування частки квартири з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. 24.10.2023 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Носенко Ірини Іванівни до канцелярії суду надійшло клопотання про витребування доказів, в якому представник позивача просить суд витребувати з Приморського районного суду м. Одеси належним чином посвідчені копії матеріалів цивільної справи № 2-1522/11982/11, в якій однією зі сторін була [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.10.2023 року клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Носенко Ірини Іванівни по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію було задоволено. Витребувано з Приморського районного суду м. Одеси належним чином посвідчені копії матеріалів цивільної справи № 2-1522/11982/11, в якій однією зі сторін була [PERSON] . У судовому засіданні 07.12.2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Носенко Ірини Іванівни надав клопотання про витребування доказів, в якому просить суд витребувати з Одеського обласного нотаріального архіву, за адресою 65104 м. Одеса вул. Ак. Корольова 94 «А», належним чином засвідчену копію договору дарування квартири [ADDRESS] від 26.10.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, Драло Г.Л., 26.10.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №8-5104, в якому однією із сторін був [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2023 року клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Носенко Ірини Іванівни про витребування доказів по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію було задоволено. Витребувано з Одеського обласного нотаріального архіву, за адресою - [ADDRESS] , належним чином засвідчену копію договору дарування квартири [ADDRESS] від 26.10.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, Драло Г.Л., 26.10.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №8-5104, в якому однією із сторін був [PERSON] . 07.03.2024 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про витребування з Одеського державного нотаріального архіву відомостей, а саме посвідченої належним чином копії паспорту на ім`я [PERSON] , яка знаходиться у нотаріальній справі та була надана ним під час вчинення нотаріальної дії державному нотаріусу Першої державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л. - 21.03.2003 року, про що вчинено нотаріальний запис за №5-305 від 21.03.2003 року. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.03.2024 року клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію було задоволено. Витребувано з Одеського державного нотаріального архіву належним чином завірені копії всіх документів, що стали підставою для посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] від 21 березня 2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., в тому числі посвідчену належним чином копію паспорту на ім`я [PERSON] , яка знаходиться у нотаріальній справі та була надана ним під час вчинення нотаріальної дії державному нотаріусу Першої державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л. - 21.03.2003 року, про що вчинено нотаріальний запис за №5-305 від 21.03.2003 року. У підготовчому засіданні 23.04.2024 року було протокольно задоволено клопотання представника позивача - адвоката Носенко Ірини Іванівни та витребувано із архіву Київського районного суду м. Одеси цивільну справу №2/2103/2003 для огляду в судовому засіданні. У підготовчому засіданні 21.05.2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 24.09.2024 року представник позивача - адвокат Носенко Ірина Іванівна позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. В судове засідання 24.09.2024 року відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, шляхом надіслання документу в електронному вигляді - судової повістки до його електронного кабінету, відповідно до довідки про доставку електронного документу, документ доставлено - 06.07.2024 року, причини не явки в судове засідання не повідомив. При цьому, на попереднє судове засідання призначене на 04.07.2024 року відповідач [PERSON] надав заяву, в якій він визнав позовні вимоги в повному обсязі та просив слухати справу без його участі. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Латій Олена Вікторівна в судове засідання 24.09.2024 року не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, проте 24.09.2024 року о 14:15 год. від представника відповідачки - адвоката Латій Олени Вікторівни надійшла заява про відкладення засідання на іншу дату, у зв`язку із участю у розгляді кримінального провадження. В судовому засіданні 24.09.2024 року судом було вирішено проводити розгляд справи за відсутності інших учасників процесу, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання та не з`явилися, з урахуванням строків розгляду справи, яка знаходиться в провадженні Київського районного суду м. Одеси з березня 2023 року. При цьому, суд зазначає, що дата судового засідання була узгоджена з представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Латій Оленою Вікторівною, що підтверджується довідковим листом та її особистим підписом від 04.07.2024 року. В судове засідання 24.09.2024 року відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судова влада, причини не явки суду не відомі, відзив до суду не подавав. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та показання свідків, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно договору дарування від 21.03.2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., зареєстрованого в реєстрі №5-305, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] , яка складається в цілому з трьох кімнат, загальною площею 59,1 кв.м., у тому числі житловою - 38,3 кв.м. Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Регіональною універсальною біржею «Олександр-Н» 20.04.1999 року за №Н/99-01496, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі №318пр. на сторінці №154 за №333. Між [PERSON] та [PERSON] 30.03.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі розірвано шлюб, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №232, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 07.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №2827, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Згідно копії ухвали судді Київського районного суду м. Одеси Бескровного Я.В. прийнято до розгляду позовну заяву Латій Олени Вікторівни , яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення та стягнення коштів та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд даної цивільної справи призначено за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 09.02.2022 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.07.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського округу Крицьким О.В. 17.03.2016 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1937 року народження, яка померла [INFO] , є її онука [PERSON] , [INFO] . Спадщина на яку видано це свідоцтво складається з квартири [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2021 року у справі №2-1522/11982/11, зареєстрованої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.12.2016 року, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1125565751101, номер запису про право власності - 18169460, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим Виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради Одеської області 21.12.2016 року за індексним номером 76437771. Зазначена квартира в цілому складається з трьох житлових кімнат та приміщень, загальною площею 59,1 кв.м., у тому числі житловою площею 38,3 кв.м. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 28.07.2020 року, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Із наданої Приморським районним судом м. Одеси копії матеріалів справи №2/1522/11982/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, вбачається, що [PERSON] 31.10.2011 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Відповідно до ухвали судді Приморського районного суду м. Одеси Свяченої Ю.Б. від 21.12.2011 року затверджено мирову угоду, укладену між сторонами та учасниками справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, за умовами якої відповідач [PERSON] передає позивачці [PERSON] у власність серед іншого квартиру, яка в цілому складається з трьох кімнат, загальною площею 59,1 кв.м., житловою площею - 38,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також за [PERSON] серед іншого нерухомого майна, визнано право власності на вказану вище квартиру. Провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було закрито. Також на виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2023 року, Одеський обласний нотаріальний архів надіслав належним чином засвідчену копію договору дарування квартири [ADDRESS] від 26.10.2004 року, з якого вбачається, що він був укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л. за реєстровим №8-5104, відповідно до якого [PERSON] прийняв в дар від [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка скадається з трьох кімнат, загальною площею 59,1 кв.м., у тому числі житловою 38,3 кв.м., та яка належала останньому на підставі договору дарування, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою 21.03.2003 року за реєстром №5-305, дублікат якого видано 25.10.2004 року за реєстром №7-3357, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, реєстраційний номер №8062772. Також із наданих Одеським обласним нотаріальним архівом документів, що стали підставою для посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] від 21.03.2003 року, вбачається, що для посвідчення спірного договору [PERSON] було надано заяву, відповідно якої він повідомив, що квартира зазначена в договорі, набута ним поза шлюбом, на власні кошти; відповідно довідки від 21.03.2003 року №763293-129 Першою Одеською державною нотаріальною конторою повідомлено, що згідно Єдиного реєстру заборон квартира [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] станом на 21.03.2003 року під забороною не перебуває; договір купівлі-продажу від 20.04.1999 року, відповідно до якого [PERSON] придбав у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.03.2003 року, відповідно до якого визнано дійсним договір купівлі-продажу від 20.04.1999 року, відповідно до якого [PERSON] придбав у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Допущено по справі негайне виконання рішення суду. Крім того, з вказаного вище рішення суду вбачається, що позивач [PERSON] просив визнати договір купівлі-продажу від 20.04.1999 року, відповідно до якого він придбав у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] , дійсним, мотивуючи тим, що в дійсний час він має намір (йому необхідно) продати вказану квартиру. Крім того, він просив суд допустити негайне виконання рішення суду, оскільки він же отримав завдаток, а строк укладення нового договору повинен бути здійснений до 01.04.2003 року. Також, у оглянутій цивільній справі №2-2103/03 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дійсним, яка перебувала в провадженні судді Київського районного суду м. Одеси Сватаненко В.І., міститься розписка [PERSON] від 07.03.2003 року про те, що він прийняв завдаток в розмірі 200 доларів США за квартиру [ADDRESS] від покупця [PERSON] , крім того зазначено, що розрахунок між сторонами буде здійснений до 21.03.2003 року. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже,стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин, був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. Тому доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо). Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України, має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (ст.235 ЦК України). Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18). Верховний Суд у постанові від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 зазначив, що правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин. У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки оспорюваний договір було укладено у 2003 році, через що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Кодекс про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 р. №2006-VII, Цивільний Кодекс від 18.07.1963 року №1540-VI та Закон України «Про власність». Частиною другою статті 58 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Згідно із статтями 243, 244 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 41, 42 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Судом встановлено, що сторони оспорюваного договору фактично мали волевиявлення на укладення саме договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та вчиняли дії, які спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором купівлі-продажу, який є оплатним, як в дійсних правовідносинах сторін. Матеріали справи містять належні докази про намір сторін договору дарування укласти інший договір, а саме договір купівлі-продажу, надано докази на підтвердження оплатності договору дарування від 21.03.2003 року. Наведені обставини та аналіз норм матеріального права надають підстави для висновку, що позивач довів 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Отже, судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору дарування сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір купівлі-продажу квартири, суду надано належні і допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином. За такого, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним. Власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Водночас, якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин дарування, має довести розумні мотиви такого правочину. За відсутності таких мотивів (зокрема, у випадку дарування майна, яке має значну вартість, сторонній особі) правочин може бути визнаний судом удаваним. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.02.2022 у справі № 922/2182/21, від 03.11.2022 у справі № 912/3747/20. Отже відносини сторін договору, [PERSON] та [PERSON] , регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили, а саме правилами щодо договору купівлі-продажу нерухомого майна, умови якого сторонами дотримані щодо визначення предмету договору, його нотаріального посвідчення, здійснення розрахунку за придбане майно, передачі [PERSON] , як продавцем, у власність [PERSON] , як покупця нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Таким чином, суд визнає удаваним договір дарування квартири [ADDRESS] від 21.03.2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л., зареєстрованого в реєстрі №5-305, та визнає його договором купівлі-продажу. За таких обставин, судовим розглядом встановлено, що спірне майно трикімнатна квартира, загальною площею 59,1 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , яка була придбана ними у шлюбі, за спільні грошові кошти. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Право спільної сумісної власності подружжя врегульовано главою 8 СК України. Таким чином, суд визнає, що об`єкт нерухомості, який є предметом розгляду позову, придбаний сторонами у період перебування у шлюбі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, відповідно до ст.16 Закону України «Про власність». Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Ч. 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Ч. ч. 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1, 2 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При таких обставинах та враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на частку спірної квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння є доведеними та такими, що підлягають задоволенню з визнанням за позивачем права спільної часткової власності на частину квартири [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Норма статті 388 ЦК України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387,388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що частина спірної квартири вибула з володіння позивача поза її волею і без її відома, а тому вона має право витребувати це майно. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 зазначено, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16,у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 87 постанов Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі N 466/8649/16-ц (провадження N 14-93цс20). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20). За таких обставин, суд вважає, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53336616 від 28.07.2020 року 14:50:57, прийнятого приватним нотаріусом Писаренко Євгеном Сергійовичем, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська область, дата, час державної реєстрації 28.07.2020 року 14:42:07, номер об`єкта в РПВН: 8062772, відносно об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 112556551101 підлягає залишенню без задоволення. Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 03.07.2019 року у справі №495/9109/17, формулювання загального правила, щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з безпосередньою обізнаності особи про його порушення, а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист. Здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Таким чином, твердження представників відповідача [PERSON] про те, що позивачкою пропущено строк позовної давності, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлено, що загальний строк позовної давності нею не пропущено, оскільки [PERSON] дізналася про порушення свого права лише коли отримала копію ухвали судді Київського районного суду м. Одеси Бескровного Я В. про відкриття провадження у справі №947/38459/21 з копією позовної заяви з додатками, серед яких був Витяг з державного реєстру речових прав, і остання була вимушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Суд враховує і те, що незважаючи на укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] , ще у 2004 році, позивачка [PERSON] залишилася проживати з дітьми у вказаній квартирі, та мешкає там до цього часу, тобто більше 20-ти років, що свідчить на користь висновку суду, що вона не знала ні про укладення договору дарування замість договору купівлі-продажу у 2003 році, ні про відчуження спірної квартири у 2004 році [PERSON] на користь [PERSON] , тому строк позовної давності не пропущено. Частинами першою, третьою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи, тому з відповідача [PERSON] на користь держави підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5368,00 грн., з відповідача [PERSON] на користь держави підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5368,00 грн.

Outcome: partial