Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

29.05.2024 року позивач через свого представника адвоката Смолового А.В. звернувся до суду з вказаним позовом і уточнивши свої вимоги просить: 1) розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 10.08.2018 року у Ковпаківському районному у м.Суми відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис 713; 2) визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 10.08.2018 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . На сьогоднішній день ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинено і, за глибоким переконанням позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність спільних інтересів, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Між сторонами постійно виникають непорозуміння та суперечки на побутовому ґрунті, в сім`ї відсутнє взаєморозуміння, проявляється несумісність характерів. Через це втрачені почуття любові та поваги, без чого подальше подружнє життя і збереження родини неможливе. Малолітній син проживає разом з батьком, який створив всі умови для проживання сина, здійснює над ним опіку, доглядає та піклується про його стан здоров`я, готує їжу, купує одяг, взуття та подарунки. При цьому, відповідач жодним чином не проявляє інтересу до розвитку сина та не приймає участі у його вихованні, не має наміру робити цього у майбутньому. 30.05.2024 року ухвалою суду залишено позовну заяву без руху. Ухвалою суду від 06.06.2024 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з участю сторін. 16.08.2024 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача [INFO] та Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з зазначених у позові підстав та просили їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала, при цьому вказала, що з позивачем вони не проживають разом вже півтора роки, шлюбних відносин поновлювати не мають бажання. Спільний син дійсно проживає з батьком, у позивача більше фінансових можливостей забезпечити дитину, ніж у неї, тому не заперечує проти задоволення позову. Представник Служби у справах дітей Сумської міської ради у судове засідання не з`явився, однак надійшла письмова заява про розгляд справи без їх участі та надано висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] . Представник третьої особи [INFO] у судове засідання не з`явився. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що сторони з 10.08.2018 року перебувають в шлюбі, який зареєстрований у Ковпаківському районному у м.Суми відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис 713 (а.с.13) Від шлюбу подружжя має сина [PERSON] ,\~ [INFO] (а.с.14) Відповідно до Договору між батьками про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т.А. від 08.05.2024 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1890, визначено місце проживання, утримання та виховання малолітнього сина [PERSON] ,\~ [INFO] спільно із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-16) Згідно з ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Враховуючи, що подружні стосунки між сторонами припинені, їх сім`я фактично розпалася, внаслідок чого подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, а тому шлюб необхідно розірвати. Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7\~СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин 7, 8 статті 7\~Сімейного кодексу\~України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141\~СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 статті 150\~СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 статті 155\~СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частинами 1, 2 стаття 161\~СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно з висновком про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком від 19.09.2024 року №27.1-26/1410 Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вбачається, що спір між сторонами по справі відсутній, але дитина фактично проживає з батьком і ним створені умови, що за результатами обстеження є придатними для проживання, виховання та розвитку дитини, Управління з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із батьком (а.с.59-60) Отже, суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин,

Outcome: approved