Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

10 червня 2024 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля» про визнання наказів недійсними та їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2024 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п.п. 3, 4, 5 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 176, ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 08 липня 2024 року було подано уточнену позовну заяву та квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2024 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивач у своїй уточненій позовній заяві та відповіді на відзив посилався на те, що з 2007 року по 31 травня 2024 року він працював на посаді провідного аудитора (внутрішнього) групи самостійного внутрішнього контролю і аудиту 52 ДП «Південне». 13 березня 2024 року його повідомили про звільнення у зв`язку із скороченням посади з 31 травня 2024 року. Наказом № 322 від 22 лютого 2024 року було визначено ліквідувати групу 52 внутрішнього контролю і аудиту та скоротити з 31 травня 2024 року чисельність і штат працівників групи 52. 31 травня 2024 року він отримав копію наказу № 823-к від 23 травня 2024 року про своє звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У період часу з 24 лютого 2022 року на підприємстві було запроваджено простій за винятком працівників, які забезпечують життєдіяльність підприємства. Поступово інші працівники виробничих і невиробничих підрозділів, окрім групи 52, окремими наказами виводилися на роботу; працівники групи 52 перебували на простої з виплатою 2/3 частин посадового окладу. На підприємстві за період 2023-2024 років відбувалося підвищення посадових окладів інженерно-технічних працівників: з 01 квітня 2023 року 10\~570 грн., з 01 січня 2024 року 14\~630 грн., з 01 квітня 2024 року 16\~480 грн., тому відсутні підстави стверджувати про погіршення змін в організації виробництва і праці на підприємстві. Відносно нього було порушено умови ст. 42 КЗпП України, оскільки позивач має статус учасника ліквідації ядерних аварій 3 категорії, має вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та кваліфікацію юриста, ветеран військової служби та має безперервний стаж роботи на ДП «КБ «Південне» 16 років та 5 місяців, а за таких обставин має переважне право залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників. Відповідач умисно перед попередженням 13 березня 2024 року про звільнення 11 березня 2024 року ліквідував усі вакантні штатні одиниці, тому за період з 22 лютого 2024 року по 11 березня 2024 року він ніяких пропозицій про своє працевлаштування не отримав. Його звільнення проведено з порушенням норм чинного законодавства, не враховані особливості процедур скорочення штату і чисельності працівників. Просив суд визнати незаконними і скасувати пункти 2, 3 та 7, дефіс 1 наказу № 322 від 22 лютого 2024 року та наказ № 823-к від 23 травня 2024 року; поновити його на посаді провідного аудитора (внутрішнього) ДП «КБ «Південне» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 червня 2024 року в розмірі 51\~368 грн. 50 коп. Відповідач у своєму відзиві та запереченнях на відповідь на відзив зазначив, що в оскаржуваному наказі № 322 від 22 лютого 2024 року ДП «КБ «Південне» жодним чином не зазначено, що зміни в організації виробництва і праці погіршилися, а вказано про зміни в організації, зокрема про те, що проведено аналіз за попередній рік роботи і визначено посади, які не були затребуваними протягом зазначеного періоду, і можуть бути скорочені; скасування режиму простою для визначених посад не є можливим у зв`язку з повною відсутністю відповідних робіт; зазначені посади протягом останніх дванадцяти місяців взагалі не долучалися до виконання робіт. З 01 квітня 2022 року до 31 травня 2024 року зупинення роботи працівників структурного підрозділу група 52 було викликане відсутністю організаційних умов, які стали наслідком військової агресії РФ проти України, що призвело до суттєвого ускладнення економічного стану ДП КБ «Південне», у зв`язку із неможливістю виконання певних робіт та надання певних послуг, що призвело до неповного завантаження роботою працівників. Тобто, до моменту скорочення чисельності і штату працівників структурного підрозділу група 52 вказаний структурний підрозділ не виконував роботи понад 2 роки. Скорочення чисельності і штату працівників підрозділу, в тому числі позивача, відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в ДП «КБ «Південне». Зауважив, що визначати чисельність працівників і штатний розпис є правом роботодавця, до повноважень суду належить перевірка правильності проведення та дотримання роботодавцем процедури звільнення. Відповідно до наказу № 322 скорочувалися не лише посади структурного підрозділу 52, але й інші посади, загалом було скорочено 39 посад, що спростовує твердження позивача про особистий відтінок звільнення. Зазначеним оскаржуваним наказом № 322 були скорочені усі посади структурного підрозділу група 52. На момент попередження про вивільнення та до дня розірвання трудового договору з позивачем на підприємстві були відсутні працівники, які обіймали ідентичні (тотожні, однакові) посади. Посада, яку обіймав позивач, - провідний аудитор (внутрішній) групи внутрішнього контролю і аудиту, була єдиною у структурному підрозділі група 52. Відповідач у даному випадку не мав можливості порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних посадах, які підлягають скороченню (лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України), оскільки всі посади структурного підрозділу група 52 були скорочені та на підприємстві були також відсутні працівники, які обіймали ідентичні (тотожні, однакові) посади. На момент попередження про вивільнення та до дня розірвання трудового договору з позивачем на ДП «КБ «Південне» були відсутні вакантні посади чи роботи за відповідною професією або спеціальністю чи інші вакантні роботи, які позивач міг би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Позивачеві було повідомлено письмово персонально про наступне вивільнення та про те, що станом на 13 березня 2024 року на підприємстві відсутня будь-яка вакантна посада або інша робота та також повідомлено, що у разі відкриття вакансії його буде повідомлено додатково. Порушень приписів ст. 42 КЗпП України відповідачем допущено не було. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати залишити за позивачем. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі наказу ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля № 3156к від 15 грудня 2007 року [PERSON] прийнято роботу на посаду начальника юридичного бюро у відділ 4 (а.с. 7-9). Відповідно до наказу ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля № 799-к від 21 травня 2021 року [PERSON] переведено на посаду провідного аудитора (внутрішнім) групи самостійної внутрішнього контролю і аудиту (а.с. 9). [PERSON] має статус ветерана військової служби та учасника ліквідації ядерних аварій (а.с. 11). На підставі наказу ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля № 322 від 22 лютого 2024 року проведено скорочення працівників підприємства, ліквідовано групу внутрішнього контролю і аудиту з 31 травня 2024 року (а.с. 5). Відповідно до переліку посад, які скорочуються за наказом № 322 від 22 лютого 2024 року, передбачено скорочення 39 посад, у тому числі групи 52. 13 березня 2024 року [PERSON] повідомлено про скорочення посади провідного аудитора (внутрішнього) групи внутрішнього контролю і аудиту 52 з 31 травня 2024 року згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП (а.с. 4). Відповідно до наказу ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля № 823-к від 23 травня 2024 року [PERSON] було звільнено з роботи з 31 травня 2024 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників (а.с. 6). Згідно зі ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У статті 43\~Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~40\~КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). Статтею 49-2 КЗпП України передбачений порядок вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Так, відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Посилання [PERSON] в позовній заяві на те, що відповідачем всупереч статті 42 КЗпП України не було розглянуто питання щодо переважного права на залишення його на роботі, зокрема не виконано порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації, зважаючи на відомості про освіту, досвід трудової діяльності, в тому числі і суміщення професій, продуктивність праці, підвищення кваліфікації, пільг встановлених законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, суд відхиляє, оскільки передбачене ч. 2 ст. 42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі враховується лише у випадку скорочення на підприємстві рівнозначних посад. Проте, матеріали справи не містять відомостей щодо наявності на підприємстві рівнозначної тій посаді, яку займав позивач, та яка скорочувалась. Разом з цим, у попередженні про наступне вивільнення, з яким позивач ознайомився 13 березня 2024 року, останньому повідомлено про відсутність на підприємстві будь-яких посад або інша робота. Беручи до уваги те, що у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників, на підставі чого скорочено посаду провідного аудитора (внутрішнього) групи самостійного внутрішнього контролю і аудиту групи 52, а також ліквідовано увесь структурний підрозділ групи внутрішнього контролю і аудиту 52, та встановивши, що позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, наказ про звільнення виданий повноважною особою, в межах своєї компетенції, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства та без порушень прав останнього. Таким чином, відсутні правові підстави для визнання пунктів 2, 3 та 7, дефіс 1 наказу № 322 від 22 лютого 2024 року та наказу № 823-к від 23 травня 2024 року незаконними та поновлення [PERSON] на роботі. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, вони також задоволенню не підлягають. Доводи позивача про те, що причиною його звільнення була особиста неприязнь адміністрації ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля до нього, суд вважає необґрунтованими, оскільки стороною позивача не було надано доказів на підтвердження вказаних обставин. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] звертався до в.о. голови Державного космічного агентства України зі зверненням про призначення комісії для перевірки обставин ліквідації з 31 травня 2024 року групи внутрішнього контролю та аудиту 52 (а.с. 15-19), а також до в.о. Генерального директора ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля із заявою про призупинення дії наказу № 322 від 22 лютого 2024 року в частині ліквідації групи внутрішнього контроль і аудиту 52 (а.с. 20-21). Результатів (відповіді) розгляду зазначених звернень судові надано не було. Крім цього, суд зазначає, що згідно з роз`ясненнями абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об`єднань у ч. 3 ст. 64 ГК України. Тобто, право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства. Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Доводи позивача, викладені в позовній заяві, зводяться до довільного тлумачення позивачем чинного законодавства та переоцінку фактичних обставин справи. З урахуванням викладеного, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме судовий збір. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог про визнання наказів недійсними та їх скасування та стягнення середнього заробітку позивачеві відмовлено, сплачений ним судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. (а.с. 34), слід віднести за його рахунок. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При зверненні до суду [PERSON] в частині позовних вимог про поновлення на роботі був звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати по справі в цій частині слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed