Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

Міський голова Дубровицької міської ради, як представник Органу опіки та піклування - виконкому Дубровицької міської ради Микульський Б.М., звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] та просить позбавити її батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обгрунтовує тим, що на обліку дітей, які залишились без батьківського піклування служби у справах дітей Дубровицької міської ради перебувають [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Їхніми батьками є [PERSON] та [PERSON] . Мати дітей [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] . У 2020 році [PERSON] залишила своїх дітей на чоловіка [PERSON] та почала проживати з іншими чоловіками, які схильні до вживання алкогольних напоїв. [PERSON] тривалий час веде аморальний спосіб життя, вживає алкогольні напої, неналежно виконує свої батьківські обов`язки. Оскільки мати дітей [PERSON] з дітьми не проживає та постійно змінює своє місце проживання, тому [PERSON] самостійно виховує дітей. Під час проведення профілактичних рейдів 05 липня 2022 року та 07 липня 2022 року у квартирі по [ADDRESS] , де [PERSON] на даний час фактично проживає, було встановлено, що вона разом з дорослими чоловіками перебувала у стані алкогольного сп`яніння. Під час неодноразових спілкувань з [PERSON] у 2020-2024 роках від неї відчувався запах алкогольних напоїв. Вже тривалий період мати дітей [PERSON] не цікавиться життям та розвитком дітей, не приймає участі у їх утриманні та вихованні. За заявою батька дітей [PERSON] , Дубровицьким районним судом Рівненської області у 2021 році було видано судовий наказ про стягнення з відповідачки на його користь аліментів на утримання дітей. Однак, аліментів відповідачка не сплачувала та не допомагала дітям матеріально, про що сама підтвердила своїми письмовими поясненнями. Згодом, [PERSON] звернувся до Дубровицького районного суду Рівненської області із позовною заявою про розірвання шлюбу, у зв`язку з чим 21 вересня 2023 року шлюб між батьками дітей: [PERSON] та [PERSON] було розірвано. На даний час [PERSON] продовжує ухилятися від виконання батьківських обов`язків щодо дітей, не приймає участі у їх вихованні та утриманні, не відвідує дітей, не спілкується з ними, не забезпечує їх одягом, взуттям, шкільним приладдям, продуктами харчування, не цікавиться їх здоров`ям тощо. Жодного разу не приходила до школи, не цікавилася їх навчанням, не спілкувалася з вчителями. За місцем проживання характеризується негативно, схильна до протиправних дій. Відносно неї часто надходили скарги щодо неналежного виконання нею батьківських обов`язків. Крім того, [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за неналежне виконання нею батьківських обов`язків та щодо розпивання алкогольних, а також перебували кримінальні провадження по її обвинуваченню за вчинення кримінальних правопорушень. Мати дітей [PERSON] неодноразово повідомляла працівників служби у справах дітей, що не бажає утримувати та виховувати своїх дітей. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 17 вересня 2024 року [PERSON] підтвердила, що в 2020 році залишила своїх дітей разом з їх батьком, а сама стала проживати окремо. Дітей до дошкільного закладу, а потім до школи постійно водив батько, з вчителями не спілкувалася, до лікарів дітей не водила. Тому, на засіданні комісії прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей [PERSON] та [PERSON] , за результатами якого підготовлено висновок органу опіки та піклуваннявиконавчого комітету Дубровицької міської ради про доцільність позбавлення її батьківських прав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити з підстав, викладених в позові. Додатково повідомила, що матеріали позову, достатньою мірою свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дітей. Також звернула увагу суду, що в судовому засідання підтверджено, що відповідачка не знає, які уподобання у дітей, хто їх класний керівник та сімейний лікар. Вона не цікавиться дітьми, не знає чим вони займаються та не бере належної участі у їх вихованні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просила задоволити позовні вимоги з підстав, викладених в позові, оскільки вважає їх беззаперечними для позбавлення батьківських прав відповідачки. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до ст. ст. 174, 178 ЦПК України відповідачка не скористалася своїм процесуальним правом та не подала суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. В одному із судових засідань [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила не позбавляти її батьківських прав. Вказала, що від виховання дітей вона не ухиляється. До дітей вона приїжджала, перераховувала їм гроші, купувала їм солодощі та продукти харчування. В подальшому відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала та не заперечила проти позбавлення її батьківських прав відносно дітей. Додатково повідомила, що провідувати дітей у лікарні їй не було часу. На даний час, відвідувати дітей у лікарні та допомагати їм вона не має бажання. Також вона не має бажання забирати дітей до себе, опікуватися ними та утримувати їх. Де будуть жити діти, з батьком чи в інтернаті - їй все одно. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] - це його колишня дружина. З 2018 року він з [PERSON] не проживає, а на даний час з нею розлучився. У 2021 році він звертався до суду із заявою про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дітей, але аліментів вона не сплачує. Останнього разу [PERSON] приїжджала до дітей 14 серпня 2024 року. Тоді вона принесла дітям пряники і цукерки. Наступного дня її сусіди бачили в селі у магазині, коли вона купувала горілку, але до дітей вона не заходила. До того вона більше двох років не приїжджала до дітей. Одного разу вона привезла дітям мобільний телефон, але потім його забрала та здала в ломбард. До дітей вона не телефонує і навіть не знає їх номер телефону. Їй не відомі уподобання дітей, хто їх класний керівник та сімейний лікар. Вона не знала, що діти ходили в садочок. [PERSON] нічого дітям не купувала. Всім необхідним забезпечував дітей він сам. Лише одного разу вона перерахувала для дітей 200 грн. на картку. [PERSON] сам, кожного дня збирає та водить дітей в школу. Також він сам водив дітей в лікарню та в медпункт. Одного разу [PERSON] приїхала зі своїм співмешканцем до дітей, якому хотіла показати дітей. Тоді вони двоє були у стані алкогольного сп`яніння, але у будинок [PERSON] її співмешканця не впустив. У період коли він проживав із [PERSON] , то вона зловживала алкогольними напоями та за дітьми не доглядала. В судовому засіданні свідок відповідачки [PERSON] пояснив, що [PERSON] проживає разом із ним у його квартирі в м.Дубровиця Сарненського району Рівненської області. [PERSON] він характеризує, як матір дітей з хорошої сторони. Кожного місяця він надсилав [PERSON] кошти для дітей, які остання мала надіслати дітям. Згодом вона перестала надсилати гроші та почала купувала дітям одяг та взуття. Одного разу [PERSON] привезла дітям цукерки, печиво, а також продукти харчування. За чотири роки, поки [PERSON] проживає разом із ним, одного разу він разом із нею приїжджав в с. Селець Сарненського району до дітей, але батько дітей, не пустив його в будинок, а тому дітей він не бачив. Підтвердив, що [PERSON] інколи вживає алкогольні напої. Одного разу, коли до них приходили працівники Служби у справах дітей, то [PERSON] не відкрила їм двері, оскільки перебувала у стані алкогольного сп`яніння. В судовому засіданні було заслухано пояснення дитини [PERSON] , яка пояснила, що вона разом із братом [PERSON] та батьком проживають в с.Селець Сарненського району Рівненської області. Останній раз вона бачила матір 14 серпня 2024 року, яка тоді до них приїхала і привезла солодощі. Тоді вона приїхала, але нічого у неї не питала та не розповідала. До того часу, вона не пам`ятає чи приїжджала матір до них. В садочок, а також на перший дзвоник в школу її водив тато. Мама в школу ніколи не приходила, із вчителями не спілкувалась. Бачити матір частіше не бажає і жити з нею не хоче. В судовому засіданні також було заслухано пояснення дитини [PERSON] , який пояснив, що проживає він разом батьком та сестрою в с.Селець Сарненського району Рівненської області. Матір бачив востаннє 14 серпня 2024 року, яка того дня приїхала і привезла цукерки, але була не довго. Чи приїжджали до них матір раніше, він не пам`ятає. В садок та у школу його водив тато. Мати йому гроші ніколи не давала і нічого не купувала. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідачки, свідків та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що не заперечувалося відповідачкою, що 01 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 21 вересня 2023 року був розірваний. За період шлюбу у [PERSON] з [PERSON] народилося двоє дітей: дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12 січня 2015 року та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25 серпня 2016 року (а.с.8,9). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до частин першої - четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 1, 2 ст. 155 СК України). Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 8 вказаного Закону, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно пункту 15 цієї постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Згідно ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Наказом служби у справах дітей Дубровицької міської ради №42 від 12 вересня 2024 року, дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , взято на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у зв`язку із залишенням дітей вдома без батьківського піклування. Взято до уваги, що матір дітей [PERSON] тривалий час ухиляється від виховання дітей та з ними не проживає (а.с.12). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 05 липня 2022 року, при проведенні обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] встановлено, що за вказаною адресою проживають: [PERSON] , 1974 року народження; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , 1996 року народження та [PERSON] , [INFO] . Дорослі [PERSON] та [PERSON] , перебували у стані алкогольного сп`яніння (а.с.13). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи №1465 від 10 вересня 2024 року при проведенні обстеження житлового будинку по [ADDRESS] встановлено, що за вищевказаною адресою зареєстровані та проживають: донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] та батько дітей - [PERSON] , [INFO] . Мати неповнолітніх дітей [PERSON] тривалий час ухиляється від участі у вихованні та утриманні дітей, за що притягувалась до адміністративної відповідальності. 19 жовтня 2021 року Дубровицьким районним судом видано судовий наказ про стягнення з неї аліментів на утримання дітей, однак аліменти вона не сплачує. Рішенням Дубровицького районного суду від 21 вересня 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. На даний час [PERSON] самостійно здійснює виховання неповнолітніх дітей та повністю забезпечує їх матеріальне утримання (а.с.15). Згідно довідки про склад сім`ї №694 від 12 вересня 2024 року, до складу сім`ї [PERSON] , який зареєстрований по [ADDRESS] входять: дочка - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Відповідно до характеристиками №169 від 12 вересня 2024 року, виданої виконавчим комітетом Дубровицької міської ради [PERSON] , [INFO] , зареєстрована по [ADDRESS] . На даний час за місцем реєстрації вона не проживає та ніде не працює. Вона тривалий час не приймає участь у вихованні та утриманні дітей, за що притягувалась до адміністративної відповідальності. За період проживання в сім`ї вела аморальний спосіб життя, вживала спиртні напої, неналежно виконувала свої батьківські обов`язки. Від родичів протягом тривалого часу надходили скарги щодо неналежного виконання нею батьківських обов`язків. Більше п`яти років вона дітей не відвідує та не спілкується з ними, не забезпечує їх одягом, взуттям, шкільним приладдям, продуктами харчування, не цікавиться їх здоров`ям та навчанням. На даний час батько самостійно займається вихованням дітей та повністю забезпечує їх матеріально (а.с.17). Згідно характеристик Селецького ліцею імені Олега Ващишина від 12 вересня 2024 року, [PERSON] та [PERSON] проживають з татом [PERSON] , який приділяє достатньо уваги навчанню дітей, постійного контролює виконання ними домашніх завдань. Завжди відвідує батьківські збори, реагує на зауваження класних керівників. Мама [PERSON] нехтує вихованням дітей. Жодного разу не цікавилася їх навчанням та шкільним життям (а.с.18, 19). Згідно висновку оцінки потреб сім`ї від 03 квітня 2024 року, батько [PERSON] самостійно виховує двох дітей. Мати з ними не проживає та постійно змінює місце проживання. Батько охоче іде на співпрацю з фахівцями Центру, виконував надані ними рекомендації (а.с.10-11). Як вбачається із письмових пояснень [PERSON] від 13 березня 2024 року, наданих на ім`я начальника Служби у справах дітей Дубровицької міської ради, її сестра [PERSON] не виховує своїх дітей: [PERSON] та [PERSON] , веде поганий спосіб життя, вживає спиртні напої. З 2020 року вона не проживає з дітьми та з того часу ними не займається. Діти на даний час проживають зі своїм батьком [PERSON] . Вважає, що позбавлення батьківських прав її сестри [PERSON] відносно дітей: [PERSON] та [PERSON] є доцільним та відповідає інтересам дітей (а.с.21). Також у матеріалах справи містяться письмові пояснення [PERSON] від 16 вересня 2024 року, які вона надала на ім`я начальника Служби у справах дітей Дубровицької міської ради, де зазначила, що вона дійсно з 2020 року не проживає разом із своїми дітьми: [PERSON] та [PERSON] . Діти на даний час проживають разом із їх батьком [PERSON] в с.Селець Сарненського району Рівненської області, де відвідують садочок. Вона з [PERSON] розлучена. Рішенням суду з неї на користь [PERSON] присуджено стягнення аліментів, але їх вона не сплачує, оскільки ніде не працює та не має постійних доходів. Дітей в школу вона не водила та з учителями не спілкувалась. До лікарів дітей водить їх батько (а.с.20). Як вбачається із долучених представником позивача доказів, постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року, відповідачка [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 178 КУпАП, відповідальність за якою настає за дії, передбачені частиною першою ст.178 КУпАП, вчинені особою, яка двічі протягом року піддавалась адміністративному стягненню за розпивання пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв у заборонених законом місцях або появу в громадських місцях у п`яному вигляді та за ч.1 ст.184 КУпАП, відповідальність за якою настає за невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей (а.с.49). Крім того, на розгляді Дубровицького районного суду Рівненської області, перебували кримінальні провадження по обвинуваченню [PERSON] у в вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125 КК України (а.с.51, 52). З матеріалів справи встановлено, що відповідачка не допомагала матеріально утримувати дітей, тому батько дітей [PERSON] був змушений звернутися до суду із заявою про стягнення з відповідачки аліментів. Так, судовим наказом Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2021 року з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з моменту подачі заяви до суду, а саме 06 жовтня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.53). В судовому засіданні було встановлено, що відповідачка аліменти не сплачує, оскільки ніде не працює. Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку Органу опіки та піклування - виконкому Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області від 18 вересня 2024 року, на обліку дітей, які залишились без батьківського піклування служби у справах дітей Дубровицької міської ради перебувають [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , жителі с.Селець Сарненського району Рівненської області. Батьками дітей є [PERSON] та [PERSON] .Мати дітей [PERSON] , [INFO] зареєстрована по [ADDRESS] році [PERSON] залишила своїх дітей на чоловіка [PERSON] , 1983 року народження та почала проживати з іншими особами чоловічої статі, які схильні до вживання алкогольних напоїв. Під час проведення профілактичних рейдів 05липня 2022 року та 07липня 2022 року у квартирі по [ADDRESS] [PERSON] разом з дорослими особами чоловічої статі перебувала у стані алкогольного сп`яніння. Під час неодноразових спілкувань з [PERSON] , у 2020-2024 роках від неї відчувався запах алкогольних напоїв.Тривалий період мати дітей [PERSON] не цікавиться життям, розвитком дітей, не приймає участі у їх утриманні та вихованні, тому батько дітей [PERSON] звернувся до Дубровицького районного суду із заявою про стягнення з неї аліментів на утримання дітей, після чого було видано судовий наказ від 19жовтня 2021 року. Однак аліментів вона не сплачувала, дітям матеріально не допомагала, про що сама підтвердила 17вересня 2024 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини та підтвердила своїми письмовими поясненнями.21вересня 2023 року рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області, шлюб між батьками дітей було розірвано.Батько дітей [PERSON] самостійно виховує двох дітей, оскільки їх мати з ними не проживаєта постійно змінює місце проживання. На даний час мати дітей [PERSON] продовжує ухилятися від виконання батьківських обов`язків щодо дітей, за місцем проживання характеризується негативно, схильна до протиправних дій, тривалий час не приймає участі у вихованні та утриманні дітей, за період проживання в сім`ї вела аморальний спосіб життя, вживала алкогольні напої, неналежно виконувала свої батьківські обов`язки. Від родичів часто надходили скарги щодо неналежного виконання матір`ю батьківських обов`язків. [PERSON] своїх дітей не відвідує, не спілкується з ними, не забезпечує їх одягом, взуттям, шкільним приладдям, продуктами харчування, не цікавиться їх здоров`ям тощо. За період навчання дітей в Селецькому ліцеї [PERSON] жодного разу до школи не приходила, не цікавилася навчаннямдітей, не спілкувалася з вчителями тощо.Крім того, [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за неналежне виконання матір`ю батьківських обов`язків, а також щодо неї в Дубровицькому районному суді Рівненської області, перебували кримінальні провадженняза ч.2 ст.125 КК України. Мати дітей [PERSON] неодноразово повідомляла працівників служби у справах дітей про те, що не бажає утримувати, виховувати своїх дітей, постійно під час відвідувань Служби мала ознаки вживання алкогольних напоїв. У своїх поясненнях від 16вересня 2024 року [PERSON] підтвердила, що в 2020 році залишила своїх дітей разом з їх батьком, а сама стала проживати окремо, дітей до дошкільного закладу, а потім до школи постійно водив батько, аліменти на дітей не сплачувала, з вчителями не спілкувалася, до лікарів дітей не водила тощо.На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 17 вересня 2024 року визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей [PERSON] , [PERSON] . Враховуючи вище викладене Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дубровицької міської ради вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно дітей [PERSON] та [PERSON] є доцільним та відповідає інтересам дітей (а.с.22-24). Крім того, надаючи оцінку поясненням [PERSON] суд оцінює їх критично та не бере до уваги, оскільки він близько чотирьох років проживає разом із відповідачкою, а тому може бути зацікавленими у вирішення справи на користь останньої. До того ж, такі його покази були спростовані поясненнями свідка [PERSON] та дітей, а також дослідженими матеріалами справи. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 та ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріально забезпечувати та утримувати її. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав по відношенню до своїх дітей за ухилення від виконання батьківських обов`язків. При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог п. 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., також враховує, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. Згідно статтей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст.150 СК України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Також Верховний Суд зауважив, що сам по собі факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. На підставі наданих суду доказів, судом встановлено, що відповідачка ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться їх успіхами та станом здоров`я, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя. Вона не забезпечує їх необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання. Вона не спілкується з дітьми, не створює умов для отримання ними освіти, не виявляє турботи та інтересу до їх життя, не розуміє їх потреб, не надає підтримки, внаслідок чого створились умови, які шкодять інтересам дітей. Вона не виконує покладених на неї законом обов`язків щодо педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Вищезазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює, як ухилення відповідачки від виховання своїх дітей, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками та відсутності серйозного ставлення до дітей, байдужості до їх долі. При цьому, жодних дій та будь-яких доказів, які б свідчили про бажання відповідачки встановити спілкування із дітьми та підтримувати із ними зв`язок, сприяти їх матеріальному забезпеченню займатися їх вихованням, приймати участь в їх житті та утриманні, нею не вчинялося. Натомість та обставина, що вона у судовому засіданні позовні вимоги визнала, свідчить про відсутність інтересу, байдужість до дітей та про відсутність бажання змінити свою поведінку. Аналізуючи зазначені обставини справи, суд приходить до висновку, що є достатні підстави вважати, що в діях відповідачки є свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, повна байдужість до подальшої долі та життя своїх дітей, що можна кваліфікувати, як свідомо обрану нею винну поведінку у формі бездіяльності, внаслідок якої вона повністю самоусунулася від виконання таких обов`язків, покладених на неї законом та нормами суспільної моралі, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та байдуже відноситься до долі дітей вже протягом тривалого часу - близько 4-х років. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо дітей є підставою для позбавлення її батьківських прав, а тому, виходячи з наведених норм закону, встановлених судом обставин справи і визначених відповідно до них правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав є обґрунтованими, правомірними і доведеними, оскільки позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дітей: [PERSON] та [PERSON] , буде відповідати інтересам дітей. Крім того, позбавлення відповідача батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє відповідачки прав на спілкування з дітьми і побачення з ними, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч.14 п.2 ст.3 Закону України "Про судовий збір" Судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з відповідача на користь держави повинні бути стягнуті судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 1211,20 грн. На підставі ст.ст.19, 141, 150, 155, 164-166, 180-183, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved