Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернувся з вказаним позовом, у якому просив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири загальною площею 156,4 кв м, житлова площа 81,9 кв м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , зареєстрованого під номером 195, та посвідчений 16 квітня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О.; - припинити право власності за [PERSON] за номером запису про право власності: 31207303 на квартиру [ADDRESS] ; - відновити право власності за [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , шляхом внесення записів у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що існувало до 16 квітня 2019 року; - внести відомості право власності за [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , шляхом внесення записів у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що існувало до 16 квітня 2019 року. В обґрунтування позову вказано, що спірний договір купівлі-продажу квартири, укладений відповідачами після постановлення рішення у справі № 2-1780/10, № 2-70/10, № 128/3550/15-ц, № 2-1420/11 за позовом Банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, а відтак вчинені, з метою ухилитись від виконання майбутнього судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором дарування. Звертаємо увагу суду на факт перебування [PERSON] та [PERSON] у ділових зв`язках, що підтверджується протоколом допиту його як свідка від 16 листопада 2021 року, та намір [PERSON] здійснити швидкий перепродаж спірної квартири. Окрім того, [PERSON] ініціював справу № 757/31697/20-ц до [PERSON] і [PERSON] , третя особа: Печерська районна в м. Києві державна адміністрація Відділ з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення, що підтверджує тільки юридичну, а не фактичну зміну власника нерухомого майна. Вказане свідчить про те, що дії сторін договору купівлі-продажу квартири були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на майно у порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Відповідачі та треті особи у справі не скористалися своїм правом на подання відзиву на позов та пояснень. II. Процесуальні дії та рішення суду. 13 лютого 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 16 лютого 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 20 лютого 2024 року і 01 березня 2024 року на запит суду з Єдиного державного демографічного реєстру надійшли відповіді про зареєстровані місця проживання (перебування) відповідачів фізичних осіб /а. с. 92, 93, 94, 97/. 04 березня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження і призначено до розгляду у загальному провадженні /а. с. 98-99/. 22 квітня 2024 року ухвалою судді у справі закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 110/. 25 вересня 2024 року представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника сторони, просив задовольнити позов і не заперечував проти постановлення заочного рішення у справі, а також просив долучити до матеріалів справи додаткові докази, а саме протокол допиту як свідка у кримінальному провадженні № 12021100100000125 від 16 листопада 2021 року [PERSON] . Представник позивача у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про його час, дату і місце призначення, враховуючи подану заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідачі, треті особи, їхні представники у судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про час, дату і місце слухання справи належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи, не з`явилися у судове засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзив і позивач не проти заочного розгляду. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. III. Фактичні обставини справи. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 519/090608 від 09 червня 2008 року [PERSON] в іпотеку передано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , площею: загальна 156, 40 кв м, жила 81, 90 кв м, що підтверджується договором іпотеки № 519/090608 від 09 червня 2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О. В. та зареєстровано в реєстрі за № 756. Також приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О. В. накладено заборону до припинення іпотечного договору яку зареєстровано в реєстрі № 757. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2013 року задоволено позов ПАТ «БМ БАНК»: стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «БМ БАНК» суму заборгованості за кредитним договором № 519/090608 від 09 червня 2008 року у розмірі 5 276 193, 21 грн та за кредитним договором № 473/280308 від 28 березня 2008 року у розмірі 646 163,15 грн. На виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2013 року видано виконавчі листи, які у подальшому ПАТ «БМ БАНК» пред`явив на виконання до органів державної виконавчої служби. 05 березня 2018 року приватний виконавець Павлюк Н. В. відкрив виконавче провадження № [NUMBER] для виконання виконавчого листа у справі про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 519/090608 від 09 червня 2008 року у розмірі 5 276 193, 21 грн та за кредитним договором № 473/280308 від 28 березня 2008 року у розмірі 646 163, 15 грн. 13 вересня 2018 року АТ «БМ БАНК» та АТ`ВТБ БАНК» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами № 13092018, відповідно до якого АТ «БМ БАНК» відступив на користь АТ «ВТБ БАНК» право вимоги за кредитним договором № 519/090608 від 09 червня 2008 року, що укладений між АТ «БМ БАНК» та [PERSON] та договором поруки № 519/090608 від 09 червня 2008 року, що укладений між АТ «БМ БАНК» та [PERSON] , [PERSON] 05 грудня 2019 року ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області, задоволено заяву АТ «ВТБ БАНК» та замінено стягувача ПАТ «БМ Банк» у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 2-1782/10, виданого Вінницьким районним судом Вінницької області у цивільній справі за позовом ПАТ «БМ Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, у частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 519/090608 від 09 червня 2008 року у розмірі 5 276 193, 21 грн, правонаступником за даними вимогами до [PERSON] , а саме АТ «ВТБ Банк» (код ЄДРПОУ 14359319). 23 листопада 2018 року ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області, задоволено заяву АТ «ВТБ БАНК» та замінено сторони виконавчого провадження по виконанню заочного рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2013 року по цивільній справі № 2-1782/2010 за позовом ПАТ «БМ Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, замінивши стягувача ПАТ «БМ Банк» на акціонерне товариство «ВТБ Банк». Вказана ухвала суду набула законної сили 10 грудня 2018 року. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області у справі № 2-1782/10 (провадження № 6/128/106/20) від 30 листопада 2020 року, замінено стягувача з виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2013 року № 2-1782/10 за позовом публічного акціонерного товариства БМ Банк до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами - правонаступника АТ «Універсал Банк», у зв`язку із відступленням права вимоги за договором від 21 жовтня 2020 року за № 75-РБ. Виконавчі документи неодноразово перебували на примусовому виконанні в органах ДВС та приватних виконавців. Згідно з відомостями з Автоматизованої системи виконавчих проваджень на виконанні перебуває виконавче провадження [NUMBER] щодо [PERSON] та виконавче провадження [NUMBER] щодо [PERSON] . Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 03 лютого 2010 року у справі № 2-70/10 стягнуто на користь АТ «Універсал Банк» солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кредитну заборгованість в сумі 1 045 422, 22 грн, залишок заборгованості 453 934,99 грн. Виконавчі документи неодноразово перебували на примусовому виконанні в органах ДВС та приватних виконавців. Згідно з відомостями з Автоматизованої системи на виконанні перебуває виконавче провадження [NUMBER] щодо [PERSON] , виконавче провадження № [NUMBER] щодо [PERSON] та виконавче провадження № [NUMBER] щодо [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року у справі № 128/3250/15-ц стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 641 662, 62 грн. Виконавчі документи неодноразово перебували на примусовому виконанні в органах ДВС та приватних виконавців. Згідно з відомостями з Автоматизованої системи на виконанні перебуває виконавче провадження [NUMBER] щодо [PERSON] та виконавче провадження [NUMBER] щодо [PERSON] . Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05 грудня 2011 року у справі № 2-1420/11 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості в розмірі 435 139, 04 грн. Згідно з відомостями з Автоматизованої системи виконавчих проваджень на виконанні перебуває виконавче провадження № [NUMBER] щодо [PERSON] та виконавче провадження [NUMBER] щодо [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки № 22889240 від 21 жовтня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, стало відомо про відчуження трикімнатної квартири [ADDRESS] , площею: загальна 156, 40 кв м, жила 81, 90 кв м. Новим власником квартири являється Лютін Хаім. Реалізація відбулася, у зв`язку зі скасуванням іпотеки 12 квітня 2019 року о 13:26:35 год. державним реєстратором Вороньківської сільської ради Бобринського району Чернігівської області Беляєвою К. А., індексний номер: 46445450 та обтяження індексний номер рішення 46445089 від 12 квітня 2019 року на підставі повідомлення ПАТ «ВТБ БАНК» за вих. №10/1-2 від 08 лютого 2019 року. Так 12 квітня 2019 року державний реєстратор Вороньківської сільської ради Бобринського району Чернігівської області Беляєва К. А. вчинила рішення щодо припинення обтяження (індексний номер рішення 46445089 від 12 квітня 2019 року) та скасування іпотеки (індексний номер рішення 46445450 від 12 квітня 2019 року), відповідно до яких у Державному реєстрі прав вказаним державним реєстратором проведено реєстраційні дії із скасування запису щодо іпотеки N 7357112 та запису про обтяження N 7357080, накладених на підставі Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О. В., реєстраційний номер N 756 від 09 червня 2008 року, чим було порушено вимоги статті 19 Конституції України в частині вчинення державним реєстратором Вороньківської сільської ради Бобринського району Чернігівської області Беляєвою Катериною Андріївною дій без підстав, передбачених законами України, а також статей 4, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в частині відсутності, визначених цим Законом підстав для скасування запису про іпотеку та заборону. Проте, після заміни сторони у виконавчому провадженні, що відбулась 30 листопада 2020 року, під час перевірки даного кредиту у Банку з`явився об`єктивний сумнів, щодо добросовісності видачі такого повідомлення на підставі якого скасовано запис про іпотеку та про заборону. Оскільки зі змісту, якого вбачається що станом на 08 лютого 2019 року заборгованість по вищезазначеному договору повністю погашена, що є підставою для припинення іпотеки та заборони на квартиру [ADDRESS] . 15 січня 2021 року АТ «Універсал Банк» звернувся з листом до АТ «ВТБ БАНК» з листом про підтвердження або спростування факту видачі такої довідки. 29 січня 2021 року на адресу АТ «Універсал Банк» надійшов лист від АТ «ВТБ БАНК» в якому зазначено, що повідомлення ПАТ «ВТБ БАНК» за вих. №10/1-2 від 08 лютого 2019 року про припинення іпотеки та скасування заборони на квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , банком не видавалося. Спірна квартира додатково перебувала під арештом в межах забезпечення позову у справі №128/2286/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спільну частку подружжя. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових права на нерухоме майно, 16 квітня 2019 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого іпотечне майно ПАТ «ВТБ БАНК» передано у власність [PERSON] без належних на те прав. Підставою для державної реєстрації права власності на вищезазначене нерухоме майно за [PERSON] є договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який зареєстровано в реєстрі № 195 та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Цивільно-правовий договір не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, а укладення боржником, проти якого розпочато судове провадження про стягнення боргу, договору дарування, може свідчити про недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника (постанова Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17). Згідно з висновком Верховного Суду, що міститься у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 905/2030/19, фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі; - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувана за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17). Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочин є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України , що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 Верховний Суд вказує, що під час розгляду справи Верховний Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом на шкоду інших осіб (кредиторів). Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р (II)/2021 у справі №3-95/2020 (193/20) визнано, що частиною третьою ст. 13, частиною третьою ст. 16 Цивільного кодексу України не суперечать частині другій ст. 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій ст. 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя ст. 13 та частина третя ст. 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); - враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Аналогічний по суті висновок зроблено у постанові Верховного Суду у справі № 522/21486/18 від 13 вересня 2023 року. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст. 263 ЦПК України). Сукупність наведених у позові обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб (кредитора AT «ВТБ БАНК» правонаступником якого є АТ «Універсал Банк»), оскільки відчуження належного боржнику - [PERSON] майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) у законодавстві України регулюються тільки у певних сферах (зокрема, у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-УІП «Про виконавче провадження»). Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Верховним Судом враховано, що на момент здійснення відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Верховний Суд також вказує, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем договору з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Таким чином, вищевказані обставини доводять той факт, що оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири є фраудаторним (укладеним на шкоду кредитору AT «ВТБ БАНК» правонаступником якого є АТ «Універсал Банк») та підлягають визнанню недійсними задля захисту прав АТ «Універсал Банк», як кредитора боржника. У разі вчинення боржником фраудаторного правочину ефективним способом захисту права / інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, є повернення відповідного майна боржнику, такий висновок зробив Верховний Суд у постанові № 522/21486/18 від 13 вересня 2023 року. Згідно із статтею 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до частини четвертої ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. За приписами пункту 1 частини першої ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою Фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, як вказано вище, підставою для державної реєстрації права власності на вищезазначене нерухоме майно за [PERSON] є договір купівлі-продажу квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований за номером 195, виданий 16 квітня 2019 року, що засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. Вказаний правочин порушує законне право та інтереси АТ «Універсал Банк», як кредитора [PERSON] звернути стягнення на майно, що належало боржнику [PERSON] . Наголошуємо на тому, що за відсутності записів у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо права власності за [PERSON] на квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1598990480000), що знаходиться за адресою [ADDRESS] унеможливлює проведення стягнення на вищезазначене майно Банком. Відповідно до частини третьої ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Згідно з нормою абзацу третього частини третьої ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до постанови КЦС ВС від 05 січня 2024 року у справі № 761/11950/20, Касаційний суд зауважує, що недійсність фраудаторного правочину у позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов до висновку про обґрунтованість позову і задоволення його вимог у повному обсязі. V. Розподіл судових витрат. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 12 112, 00 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved