Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.09.2023 по 29.02.2024 у сумі 41\~000,00 грн. із застосуванням індексації споживчих цін, грошову компенсацію за невикористану відпустку при звільненні за 12 днів відпустки в сумі 2\~695,84 грн. та грошову компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 47\~937,76 грн. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 01.09.2023 по 29.02.2024 вона знаходилася у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , працювала на посаді продавця непродовольчих товарів. Позивач стверджує, що під час звільнення з нею не було проведено повного розрахунку, не було оплачено відпрацьований робочий час за період з 01.09.2023 по 29.02.2024 та не компенсовано не використану відпустку за цей період. Ухвалою суду від 07.08.2024 цивільну справу прийнято до свого провадження та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, та зобов`язано [PERSON] надати довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати [PERSON] станом на день її звільнення, а саме на 29.02.2024, зазначивши середньоденний заробіток останньої. 02.09.2024 відповідачем подано до суду відзив на позов, згідно з яким [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову позивачу в повному обсязі, обґрунтовуючи відмову відсутністю трудових відносин між нею та позивачем, з цієї ж підстави не надано витребувані судом докази. 09.09.2024 позивачем долучено докази у справі. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Статтею 4\~ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивач, як на підставу задоволення позову, посилається на те, що виплата їй заробітної плати відповідачем не була здійснена в повному обсязі. Відповідач, у свою чергу, заперечує факт наявності трудових відносин між нею та [PERSON] . Однак, суд відхиляє заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, вважаючи його необґрунтованим, оскільки позивачем надані докази наявності трудових відносин, які суд вважає належними та допустимими з огляду на наступне. Так судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.09.2023 по 29.02.2024 працювала у ФОП [PERSON] (наказ №1 від 30.08.2023), звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України (наказ №1 від 29.02.2024), про що свідчать сканкопії з особистого кабінету позивача на порталі ПФУ та Відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб від 09.09.2024 (а.с. 13, 14, 33). Як вбачається з Індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-7, [PERSON] здійснено нарахування страхувальником [PERSON] (код [NUMBER] ) заробітної плати у вересні 2023 року (30 днів) 6\~700,00 грн., жовтні 2023 року (31 день) 6\~700,00 грн., листопаді 2023 року (30 днів) 6\~700,00 грн., грудні 2023 року (31 день) 6\~700,00 грн., січні 2024 року (31 день) 7\~100,00 грн., лютому 2024 року (29 днів) 7\~100,00 грн. (а.с. 11, 34). Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини шостої тієї ж статті своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Крім того, судом враховується, що згідно із підпунктом 164.2.1 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до підпункту 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового Кодексу України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати. Статтею 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. У матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо погашення відповідачем перед позивачем заборгованості із заробітної плати станом на момент ухвалення рішення. Відповідно до інформації, зазначеній у Індивідуальних відомостях про застраховану особу за формою ОК-7, заробітна плата за вересень 2023 року (30 днів) 6\~700,00 грн., жовтні 2023 року (31 день) 6\~700,00 грн., листопаді 2023 року (30 днів) 6\~700,00 грн., грудні 2023 року (31 день) 6\~700,00 грн., січні 2024 року (31 день) 7\~100,00 грн., лютому 2024 року (29 днів) 7\~100,00 грн. Загальний розмір заборгованості за нарахованою, але не сплаченою, заробітною платою за період з 01.09.2023 по 29.02.2024 становить 41\~000,00 грн. Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за нарахованою, але не сплаченою, заробітною платою задовольнити та стягнути заробітну плату за період з 01.09.2023 по 29.02.2024 у сумі 41\~000,00 грн. (сума заявлена позивачем) з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів. Однак, в частині стягнення заборгованості із застосуванням індексації споживчих цін - слід відмовити в повному обсязі з огляду на таке. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1993 №1283-XII). Правила та механізм обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення встановлено Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та постановою Кабміну\~«Про затвердження\~Порядку проведення\~індексації грошових\~доходів населення» від 17.07.2003 №1078. Проводити індексацію повинні підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також фізичні особи, які використовують працю найманих працівників. У статті 2 Закону України\~«Про індексацію\~грошових доходів\~населення» перелічені грошові доходи громадян, які\~підлягають індексації. Зокрема, до них відноситься оплата праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-IX на 2023 рік було зупинено дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Отже, у 2023 році роботодавці були звільнені від обов`язку індексації зарплати. У 2024 році згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», роботодавці знову зобов`язані індексувати заробітну плату своїм працівникам з урахуванням рівня інфляції. Однак, оскільки відповідно статті 8 Закону України\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2024\~рік» з січня 2024 року підвищено розмір мінімальної заробітної плати з 6\~700,00 грн. до 7\~100,00 грн., то індексацію за лютий 2024 року проводити не треба. Щодо вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд зазначає наступне. Частина 1 статті 83\~КЗпП України зазначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічне положення міститься в статті 24 Закону України «Про відпустки». Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83\~КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. У своєму листі №33/13/116-08 від 22.02.2022 Міністерство праці та соціальної політики України «Щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки» зазначило, що якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років (у т.ч. і за 2, 3, 4 чи більше років), він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, визначених пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР. Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання. Компенсація невикористаної відпустки грошовими коштами проводиться при звільненні працівника за умови, що станом на дату звільнення він не реалізував право на використання такої відпустки. Таким чином, обов`язок по виплаті компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про виплату такої компенсації. Виходячи з сукупного аналізу положень статті 24\~Закону України\~«Про відпустки» та статтей 47, 83 Кодексу законів про працю України, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать працівникові при звільненні, в розумінні статті 116 Кодексу законів про працю України, та підлягає виплаті разом з іншими сумами в день його звільнення. Пунктом 2 Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Позивач зробила свій розрахунок. Однак, суд не погоджується з даним розрахунком суми компенсації за невикористані позивачем дні відпустки, виходячи з такого. Судом при здійснення розрахунку також враховано рекомендації, викладені у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Оскільки при звільненні 29.02.2024 позивача відповідач усупереч вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України письмово не повідомила її про нараховані суми, належні їй при звільненні, та у подальшому [PERSON] не виконала вимогу суду щодо витребування доказів. Тоді заробіток позивача за вересень-грудень 2023 року та за січень-лютий 2024 року має бути визначений відповідно до статті 27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, з подальшими змінами та доповненнями (далі - Порядок). Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Згідно абзацу п`ятого пункту 4 Порядку, якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду. Судом беруться за основу грудень 2023 року та січень 2024 року, оскільки саме ці місяці (безперервні) передували місяцю, в якому відбувається подія. Отже, середньоденний заробіток позивача становить 313,63 грн. ((6\~700,00 грн. + 7\~100,00 грн.) / (21 робочий день + 23 робочих дня)). Позивач [PERSON] з 01.09.2023 по 29.02.2024 працювала у ФОП [PERSON] та просить стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної чергової відпустки за 2023 та 2024 роки за 12 днів. Розрахунковий період для відпустки за 2023 рік береться за період з 01.09.2023 по 31.12.2023, тому за 2023 рік позивач не використала 8 днів відпустки. Розрахунковий період для відпустки за 2024 рік береться за період з 01.01.2024 по 31.12.2024, тому за 2024 рік позивач не використав 4 дні відпустки. Тобто всього за 2023 та 2024 роки кількість невикористаних днів відпуски становить 12 днів, за які відповідач повинна була виплатити позивачу при звільненні компенсацію у сумі 3\~763,56 грн., яка розраховується множенням середньоденної заробітної плати позивача на кількість невикористаних днів відпустки (313,63 грн. х 12 днів). Представником позивача, у свою чергу, заявлено вимогу щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку за 2023 та 2024 роки в сумі 2\~695,84 грн. Суд вважає, що невиплата компенсації за невикористану відпустку за 2023 та 2024 роки при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця, оскільки останньою не доведено протилежного. Тому суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку за період з 01.09.2023 по 29.02.2024 при звільненні задовольнити та стягнути компенсацію у сумі 2\~695,84 грн. (сума заявлена представником позивача) з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів, оскільки суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог. Щодо вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке. Згідно практики, викладеної п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Частиною першою та другою ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Позивач зробила свій розрахунок. Однак, суд не погоджується з даним розрахунком суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного. Отже, середній заробіток за період з 01.03.2024 (наступний день після звільнення) по 31.07.2024 розраховується, як вже визначено вище 313,63 грн. Кількість робочих днів у березні 2024 року становить 21 день, у квітні 2024 року 22 дні, у травні 2024 року 23 дні, у червні 2024 року 20 днів, у липні 2024 року 23 дні. Загалом 109 робочих днів. Відповідно середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2024 по 31.07.2024 становить 34\~185,67 грн., виходячи з розрахунку 313,63 грн. * 109 робочих днів. Представником позивача, у свою чергу, заявлено вимогу щодо стягнення середнього заробітку в сумі 47\~937,76 грн. Суд вважає, що невиплата розрахункових коштів при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця, оскільки останньою не доведено протилежного. Тому суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково та стягнути середній заробіток за період з 01.03.2024 по 31.07.2024 у сумі 34\~185,67 грн. з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, з огляду на те, що позивач при пред`явленні позову був звільнений від сплати судового збору, то на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1\~211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial