Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. \~ \~ \~ \~Позов мотивовано тим, що з 16 серпня 2005 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. \~ \~ \~ \~За час шлюбу, а саме: [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] . \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Позивач зазначає, що у період перебування у шлюбі, сторони придбали житловий будинок за адресою [ADDRESS] , який було оформлено на відповідача - [PERSON] . Оскільки майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Сторони не можуть дійти згоди щодо поділу зазначеного майна, тому позивач був змушений звернутись до суду із даним позовом, в якому просив поділити спільне майно подружжя, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку будинку за адресою: [ADDRESS] . Крім того, просив стягнути із відповідачки на його користь сплачений судовий збір при зверненні до суду в розмірі 5 127,25 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 20.01.2023 року відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 20.03.2023 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. 16.05.2023 року ухвалою суду визнано явку позивача [PERSON] в судове засідання обов`язковою. Ухвалою суду від 15.06.2023 року, за клопотанням позивача [PERSON] , провадження у справі зупинено, в зв`язку із його мобілізацією та проходженням ним військової служби у Збройних Силах України. Ухвалою суду від 30.05.2024 року провадження у справі поновлено та справу призначено до судового розгляду. 21.06.2024 року на адресу суду надійшла заява позивача [PERSON] про забезпечення позову, шляхом накладення арешту (заборони відчуження) нерухомого майна, а саме: приватного будинку за адресою: [ADDRESS] , до набрання чинності рішенням суду у даній справі. Заява мотивована тим, що до набрання чинності рішенням суду у даній справі відповідач [PERSON] може відчужити, оформити заставу на зазначений будинок. \~ \~ \~ \~ Ухвалою суду від 21.06.2024 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] , в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі за обставин, зазначених у позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача - адвокат Кундеус С.І., в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що до позовної заяви не додано доказів того, що спірне майно може вважатись в силу закону спільним майном подружжя, зокрема підкреслив відсутність доказів джерела походження спірного майна. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. \~ \~ \~ \~Як передбачено ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. \~ \~ \~ \~Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з роз`ясненнями у п.п. 22 - 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З аналізу вказаних вище норм матеріального закону слідує, що згідно загальних правил змагальності цивільного процесу предметом доказування в справах про поділ спільного майна подружжя, є: наявність спільного майна з конкретно визначеними ознаками взагалі і на час розгляду справи, його вартість, час його придбання і джерело походження коштів. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільно нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц). Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Судом встановлено, що відповідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданим повторно 30.11.2022 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №1829, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірне нерухоме майно, а саме будинок за адресою [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на праві спільної часткової власності, а саме частину. Отже, з наданих сторонами доказів, судом встановлено, що спір йде про один будинок поділений на двох співвласників. Тобто відповідач, згідно відомостей з реєстру є власником частини будинку з іншим співвласником, інформації про якого матеріали справи не містять. Докази, які б підтверджували наявність або відсутність виділу частки в натурі також відсутні. В державному реєстрі речових прав на нерухоме майно така інформація відсутня. Таким чином, задоволення позовних вимог позивача щодо поділу та визнання права власності на частку будинку за адресою: [ADDRESS] , позбавить права власності в повному обсязі на частку в житловому будинку відповідача [PERSON] . Крім того, суд акцентує увагу, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано жодних належних та допустимих доказів підтвердження джерела походження коштів на придбання спірного майна, а також інших обставин, передбачених діючим законодавством України та судовою практикою. В матеріалах справи відсутній і договір купівлі продажу спірного майна для перевірки судом обставин та умов придбання такого майна. Відтак, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу для з`ясування джерела придбання спірного майна, набуття його за спільні кошти подружжя та не надано правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, позивач не довів, що він має право на частини будинку яка перебуває в спільній частковій власності. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати, підлягають залишенню за ним.

Outcome: dismissed