Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-03 00:00:00

Представник позивача звернулася до Миронівського районного суду з позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитними договорами від 26 листопада 2020 року № 251651195 та від 23 листопада 2020 року 3731201757/339587, в загальному розмірі 30\~755 гривень. Позов обґрунтовано тим, що в порушення умов кредитного договору відповідач не виконав своїх зобов`язань за ним, не сплатив від 26 листопада 2020 року № 251651195 в розмірі 20\~755 гривень (8\~000 тіло кредиту, 12\~755 відсотки), та від 23 листопада 2020 року 3731201757/339587 в розмірі 10\~000 гривень (2\~500 тіла кредиту, 7\~500 відсотки, у зв`язку із чим на підставі ст. ст. 509, 526, 530, 536, 610, 611, 625, 626, 1050, 1055 Цивільного кодексу України просив суд захистити інтереси позивача. В судове засідання представник позивача не з`явився, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та його представник, в судове засідання не з`явилися, про час та місце його проведення повідомлялися належним чином. Представник відповідача у відзиві просив проводити розгляд справи за їх відсутності. У відзиві представник відповідача позов не визнав, у задоволенні позову просив відмовити, свою позицію обґрунтовував тим, що позивачем надано договір факторингу, який було укладено між первісним кредитором і ТОВ «Таліон Плюс» 28 листопада 2018 року, тоді як кредитний договір №251651195 був укладений 26 листопада 2020 року, через два роки після відступлення права вимоги, що вказує на безпідставність доводів позивача. Продовження сторонами строку дії договору №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, внаслідок укладення додаткових угод та укладення у подальшому реєстрів прав вимоги до конкретного боржника не свідчить про набуття позивачем права вимоги до [PERSON] , оскільки станом на 2018 рік у ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» не існувало права вимоги до відповідача, в зв`язку з тим, що кредитний договір було укладено лише 26 листопада 2020 року. У договорі факторингу №28/1118-01 від 05 грудня 2018 року не зазначена ціна, за яку відбулося відступлення права вимоги. Крім того у договорі факторингу №28/1118-01 від 05 грудня 218 року не зазначено розмір вимоги до боржника [PERSON] , яка відступається. Також в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором факторингу на час або після їх укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання стороною своїх зобов`язань за договором. Отже на думку представника відповідача позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №251651195 від 26 листопада 2020 року від первісного кредитора ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», і відповідно надалі, від ТОВ «Тапліон Плюс» до позивача, що є самостійною підставою відмови в позові. Крім того, стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №3731201757/339587 від 23 листопада 2020 року, укладеного між останнім та ТОВ «Гоуфінгоу», представник відповідача у відзиві зазначив, що надані позивачем на підтвердження наявності у відповідача заборгованості докази не можна вважати належними, допустимими та достовірними, оскільки не належать до засобів доказування, і не є первинними бухгалтерськими документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Жодного доказу підтвердження заборгованості у заявленому позивачем розмірі не подано. До матеріалів позовної заяви додана вимога про усунення порушень виконання зобов`язань від 07 травня 2021 року №05/А/1538/ОФ, але доказу її відправлення та отримання відповідачем не надано. На думку представника відповідача, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Як стверджує позивач, на виконання умов договору первинним кредитором було перераховано відповідачу обумовлену суму грошових коштів. В якості доказів перерахування коштів позивачем не надано жодного документу. Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Такі докази суду надані не були, а наданий так званий розрахунок суми заборгованості по кредитному договору №3731201757/339587 станом на 30 квітня 2023 року в розмірі 10\~000 гривень. У той же час, обраховувався розмір процентів та за якою процентною ставкою не вказано. Підтвердження факту видачі кредиту та існування заборгованості відповідача за договором позивачем надано лише розрахунок суми заборгованості, виданий самим позивачем. Разом з тим, сам по собі розрахунок суми заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником не є підтвердженням наявності заборгованості. Він, як і інші довідки, є внутрішніми документами фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Більше того, такий розрахунок не є первинним бухгалтерським документом, оскільки не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, зважаючи на наступне. Під час розгляду справи судом встановлено, що 23 листопада 2020 року за номером 3731201757/339587 між відповідачем та ТОВ «Гоуфінгоу» було укладено кредитний договір, за яким відповідачу було надано кредит в розмірі 2 500 гривень. Крім того, судом встановлено, що 26 листопада 2020 року між відповідачем та ТОВ «Манівео швидка Фінансова Допомога» було укладено кредитний договір номер 251651195, за яким відповідачу було надано кредит в розмірі 8 000 гривень. Як вбачається із відзиву на позовну заяву, сторона відповідача не заперечує факту укладення цих кредитних договорів, а тому суд зважаючи на норму ч. 1 ст. 82 ЦПК України вважаю доведеним ці факти. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України. Статтею 204 Цивільного кодексу України проголошується презумпція правомірності правочину. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов`язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов`язків. Представником відповідача не надано доказів того, визнання недійсними вищезазначених кредитних договорів. Матеріали справи не містять доказі того, що відповідач повернув кредиторам тіло кредиту в розмірі 8 000 гривень за договором номер 251651195, та тіло кредиту в розмірі 2 500 гривень за договором номером 3731201757/339587, як наслідок суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині, та стягнення цих коштів із відповідача, оскільки із матеріалів справи вбачається, що право вимоги за цими зобов`язаннями перейшло до позивача. Щодо решти позовних вимог, то суд вважаю що вони задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. У відповідності до ст. 15 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Матеріали справи не містять допустимих доказів, які засвідчують розмір відсоткової ставки кредитних договорів, що були укладені із відповідачем. В наданих до суду копіях договорів відсутній підпис відповідача. При, цьому позивач не надав інших доказів, які надають можливість суду переконатися, що відповідач укладаючи кредитний договір погодив саме такі умови і розмір відсотків за користування кредитом, як це зазначено в наданих до суду копіях кредитних договорів. Зокрема, до суду не надано такий електронні докази (ст. 100 ЦПК України) як електронні копії кредитних договорів, підписані відповідачем шляхом накладання електронного цифрового підпису, як це передбачено Законом України «Про електронний цифровий підпис», як наслідок суд не може перевірити ці договори та дійти висновку про те, що відповідач за умовами вищезазначених кредитних договорів дійсно має заборгованість перед позивачем по сплаті заявлених позивачем відсотків. Приймаючи рішення по справі суд не бере до уваги доводи представника відповідача щодо відсутності доказів переходу до позивача права вимоги заборгованості за вищезазначеними кредитними договорами, оскільки ці доводи спростовуються наявними у матеріалах справи, зокрема копією договору факторингу від 20 жовтня 2022 року (а.с. 163-167), та копією договору факторингу від 30 вересня 2021 року (а.с. 154-158). У відзиві представник відповідача позов не визнав, у задоволенні позову просив відмовити, свою позицію обґрунтовував тим, що позивачем надано договір факторингу, який було укладено між первісним кредитором і ТОВ «Таліон Плюс» 28 листопада 2018 року, тоді як кредитний договір №251651195 був укладений 26 листопада 2020 року, через два роки після відступлення права вимоги, що вказує на безпідставність доводів позивача. Продовження сторонами строку дії договору №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, внаслідок укладення додаткових угод та укладення у подальшому реєстрів прав вимоги до конкретного боржника не свідчить про набуття позивачем права вимоги до [PERSON] , оскільки станом на 2018 рік у ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» не існувало права вимоги до відповідача, в зв`язку з тим, що кредитний договір було укладено лише 26 листопада 2020 року. На підставі викладеного, ст. ст. 14, 525, 526, 527, 530, 610 - 612, 629, 634, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial