Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: -в порядку поділу спільного майна подружжя виділити [PERSON] машиномісце 9 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 13,9 кв.м. з одночасним припиненням права власності на зазначене машиномісце у [PERSON] ; -в порядку поділу спільного майна подружжя виділити [PERSON] транспортний засіб КІА NIRO 2017 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , з одночасним припиненням права власності на зазначений автомобіль у [PERSON] ; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 99 282,00 грн грошової компенсації вартості автомобіля засіб КІА NIRO 2017 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] ; -визнати земельну ділянку площею 0,0656 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221287201:05:002:0041 особистою приватною власністю [PERSON] ; -визнати земельну ділянку площею 0,0609 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221287201:05:002:0042 особистою приватною власністю [PERSON] . Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 03 травня 2014 року між сторонами укладено шлюб. Сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що 17 березня 2022 року відповідач з дітьми виїхали тимчасова в Нідерланди. В грудні 2022 року відповідачем подано позов про розірвання шлюбу. Також, позивач зазначає, що за час перебування в шлюбі сторонами придбано спільно майно: машиномісце 9 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 13,9 кв.м., ринкова вартість якого на момент подання позову становить 396 406,00 грн, та транспортний засіб КІА NIRO 2017 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , ринкова вартість якого на момент подання позову становить 594 970,00 грн та який знаходиться у володінні і користуванні відповідача. Оскільки автомобіль та машиномісце є неподільними речами, з яких неможливо виділити частку в натурі, на думку позивача необхідно в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити автомобіль відповідачу, з одночасним припинення права власності на нього позивача з виплатою йому компенсації вартості автомобіля у розмірі 99 282,00 грн. Крім того позивач вважає, що в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя необхідно виділити позивачу машиномісце з одночасним припиненням права власності на нього відповідача. Також позивач зазначає, що до початку шлюбних відносин в 2011 році ним було придбано транспортний засіб марки Lexus LS460L, 2006 року випуску, який було відчужено в 2016 році за ціною 250 000,00 грн. За вказані кошти позивачем придбано дві земельні ділянки в с.Рожни Київської області, а саме: земельну ділянку площею 0,0656 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221287201:05:002:0041 та земельну ділянку площею 0,0609 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221287201:05:002:0042. Позивач вважає, що земельні ділянки купувались ним особисто, для власних потреб, за власні кошти, отримані від продажу автомобіля придбаного до шлюбу, отже є його особистою приватною власністю. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.84-86) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 червня 2023 року відмовлено в задоволені заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Симоненка Д.Є. про забезпечення позову. (т.1 а.с.101-103) 09 червня 2023 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Симоненком Д.Є. подано до суду відзив, за доводами якого автомобіль КІА NIRO, 2017 року випуску знаходиться у володінні [PERSON] , а [PERSON] позбавлена можливості користуватись цим транспортним засобом, вартість якого становить 658 260,00 грн. Крім того зазначається, що машиномісце 9 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 13,9 кв.м., вартість якого становить 352 000,00 грн, повністю утримується за рахунок [PERSON] , тому відповідач вважає за доцільне залишити цей об`єкт нерухомості за нею з присудженням позивачу половини його вартості - 176 000,00 грн. Також у відзиві зазначається, що обставини справи не дають можливості зробити висновок про те, що спірні земельні ділянки були придбані за особисті кошти [PERSON] , вказується на відсутність прямих доказів того, що на їх придбання були використані кошти з продажу автомобіля [PERSON] , зауважується про наявність у неї джерел доходу та спорудження сторонами на цих земельних ділянках певних об`єктів. Відповідач важає презумпцію спільної власності на ці об`єкти не спростованою та пропонує залишити їх за [PERSON] , наводячи калькуляцію відповідної грошової компенсації. (т.1 а.с.106-109) Також 09 червня 2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Симоненка Д.Є. надійшов зустрічний позов (т.1 а.с.159-162). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, об`єднано їх в одне провадження. (т.1 а.с.169-170, 249-250) 26 липня 2023 року представником відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокатом Нагулою О.О. в підготовчому засіданні подано заяву про збільшення позовних вимог. (т.1 а.с.171-174) Згідно заявлених вимог, позивач за зустрічним позовом просить суд: -в порядку поділу спільного майна подружжя виділити [PERSON] машиномісце 9 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 13,9 кв.м. з одночасним припиненням права власності на зазначене машиномісце у [PERSON] ; -в порядку поділу спільного майна подружжя виділити [PERSON] транспортний засіб КІА NIRO 2017 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , з одночасним припиненням права власності на зазначений автомобіль у [PERSON] ; -в порядку поділу спільного майна подружжя виділити [PERSON] земельну ділянку площею 0,0656 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221287201:05:002:0041; -в порядку поділу спільного майна подружжя виділити [PERSON] земельну ділянку площею 0,0609 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221287201:05:002:0042; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію половини ринкової вартості автомобіля Audi Q7, номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , 2013 року випуску в розмірі 402 270,00 грн; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію різниці вартості спільного майна, відповідно до здійсненого розподілу в розмірі 313 835,50 грн. Вимоги зустрічного позиву обґрунтовані тим, що автомобіль КІА NIRO, 2017 року випуску знаходиться у володінні [PERSON] , а [PERSON] позбавлена можливості користуватись цим транспортним засобом, вартість якого становить 658 260,00 грн. Крім того зазначається, що машиномісце 9 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 13,9 кв.м., вартість якого становить 352 000,00 грн, повністю утримується [PERSON] , тому позивач за зустрічним позовом вважає за доцільне залишити цей об`єкт нерухомості за нею з присудженням первісному позивачу половини його вартості - 176 000,00 грн. Також позивач за зустрічним позовом зазначає, що обставини справи не дають можливості зробити висновок про те, що спірні земельні ділянки були придбані за особисті кошти [PERSON] , вказує на відсутність прямих доказів того, що на їх придбання були використані кошти з продажу автомобіля [PERSON] , крім того посилається на наявність у неї джерел доходу та спорудження сторонами на цих земельних ділянках певних об`єктів. Вважає презумпцію спільної власності на ці об`єкти не спростованою та пропонує залишити їх за [PERSON] . Також зазначає, що [PERSON] без попередження, не в інтересах сім`ї, 07 лютого 2023 року відчужив придбаний сторонами за час перебування у шлюбі автомобіль Audi Q7, 2013 року випуску, отже [PERSON] має право на компенсацію ринкової вартості частини даного автомобіля, що становить 402 270,00 грн. 10 серпня 2023 року позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) [PERSON] подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву. У відзиві зазначається, що автомобіль КІА NIRO, 2017 року випуску був придбаний [PERSON] для користування [PERSON] , яка користувалась ним до початку військового вторгнення, після чого залишила його в дворі будинку. З наміром віддати цей транспортний засіб позивачу за зустрічним позовом, відповідач виїхав до неї в Нідерланди, однак остання уникала зустрічей. 27 квітня 2023 року, за погодженням з [PERSON] , [PERSON] передала цей транспортний засіб довіреній особі позивача за зустрічним позовом, який надав довіреність. Отже наразі вказаний транспортний засіб не перебуває у [PERSON] , а його місцезнаходження відоме лише [PERSON] , тому присудження відповідачу за зустрічним позовом цього автомобіля порушить його право на мирне володіння майном та покладе на нього додаткові зобов`язання з виплати компенсації, згоди на стягнення якої він не надає. З приводу автомобіля Audi Q7 у відзиві зазначено, що коли [PERSON] з дітьми в березні 2022 року покидала Україну, [PERSON] віддав їм всі заощадження та залишився без засобів до існування, незначні доходи пересилав дружині. Однак через нестачу коштів, 07 лютого 2023 року [PERSON] відчужив автомобіль Audi Q7 за 49 000,00 грн, про що повідомив [PERSON] , а грошові кошти від продажу автомобіля були направлені на утримання дітей та на придбання подарунку доньці. Також у відзиві зауважено, що перед здійсненням продажу автомобіля Audi Q7 було проведено його оцінку, та з огляду на технічний стан автомобіля, його ринкова вартість складала лише 146 532,00 грн, однак за вказану ціну відповідач за зустрічним позовом не зміг продати транспортний засіб. Крім того, за доводами відзиву, спірне машиномісце використовувалось саме [PERSON] для розміщення автомобіля останнього, а наразі перебування [PERSON] за кордоном взагалі унеможливлює використання нею машиномісця. З приводу спірних земельних ділянок зауважено, що належний [PERSON] автомобіль Lexus LS460L, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , було відчужено 21 липня 2016 року за ціною 250 000,0 грн, після чого [PERSON] зайнявся пошуком земельних ділянок для інвестицій, які були придбані 16 серпня 2016 року - менше ніж через місяць після продажу автомобіля. Крім того, у відзиві наводяться доводи щодо незначного розміру доходу, який отримувала [PERSON] та самостійної оплати [PERSON] податків, пов`язаних із земельними ділянками. З наведених підстав відповідач за зустрічним позовом наполягає на тому, що спірні земельні ділянки були придбані за його особисті кошти. Зауважив про відсутність доказів наявності на земельних ділянках будь-яких об`єктів. Крім того у відзиві наводяться доводи з приводу оцінки спірного майна. (т.2 а.с. 19-24) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 серпня 2023 року задоволено заяву представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвоката Симоненка Д.Є. про забезпечення позову, накладено арешт на транспортний засіб KIA NIRO, 2017 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] . (т.2 а.с. 14-17) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.2 а.с.200, 204-205) Позивач (відповідач за зустрічним позовом) - [PERSON] та його представник - адвокат Михайлик С.І. в судовому засіданні підтримали первісний позов та просили заявлені в ньому вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) в судовому засіданні надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснила, що [PERSON] давала згоду на придбання земельних ділянок, на яких нічого не розташовано. Зауважила, що автомобіль KIA NIRO був вивезений за кордом співмешканцем [PERSON] на підставі наданої нею довіреності. Зауважила, що автомобіль Audi Q7 був придбаний та відчужений під час перебування сторін у шлюбі, його було відчужено по довіреності в січні 2023 року, а в лютому 2023 року цей транспортний засіб зареєстровано за іншою особою, на його відчуження [PERSON] надала усну згоду, а кошти були використані в інтересах сім`ї. Також зазначила, що проведена останньою оцінка автомобіля була здійснена без огляду транспортного засобу. Підкреслила, що машиномісцем користується виключно позивач, проте не може перевести оплату за цей об`єкт на себе. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) також надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи, наголошував на тому, що автомобіль KIA NIRO був переданий ним представнику [PERSON] , який надав відповідну довіреність. Додатково пояснив, що сторони фактично перебували у шлюбних відносинах до листопада 2022 року, проте з вересня 2022 року [PERSON] проживає з іншою особою. 13 січня 2023 року він дізнався, що відповідач подала позов про розірвання шлюбу. Зауважив, що кошти від продажу автомобіля Audi Q7 були ним перераховані відповідачу та дитині, їх частину було використано на подорож за кордон до відповідача. Додатково зазначив, що ще один автомобіль Audi Q7 у 2021 році було придбано в салоні та оформлено на батька відповідача. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та її представник - адвокат Нагула О.О. в судовому засіданні просили задовольнити зустрічний позов, у задоволенні первісного позову відмовити. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у зустрічній позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог. Додатково зауважив, що технічний паспорт на автомобіль KIA NIRO знаходився у позивача, отже відповідач не могла видати довіреність на цей транспортний засіб. Зазначив, що автомобіль Audi Q7 не може коштувати 50 000,00 грн, а отримані від його продажу кошти були використані позивачем на власні потреби, а не в інтересах сім`ї, про продаж цього транспортного засобу відповідач дізналась з листа сервісного центру. Зауважив, що відповідач не заперечує, щоб в порядку поділу майна подружжя, за позивачем було визнано право власності на земельні ділянки, але з відповідною компенсацією. Відповідач суду пояснила, що шлюбні відносини між сторонами були припинені в березні 2022 року, коли вона виїхала за межі України, на відстані відносини між сторонами ще більше погіршились, сторона намагались зберегти сім`ю до грудня 2022 року. Зазначила, що кошти від продажу автомобіля Lexus позивач віддав своєму старшому сину, а автомобіль Audi Q7 позивач переоформив на свого знайомого, а той відчужив його сину за 50 000,00 грн. Також відповідач пояснила, що вона не писала довіреності на автомобіль KIA NIRO і нікого не просила привозити цей транспортний засіб та віддавати їй, про місцезнаходження цього транспортного засобу їй не відомо. Зауважила, що долучена позивачем довіреність не відповідає критеріям Євросоюзу. Додатково пояснила, що позивач в 2022 році перерахував на дітей 21 000,00 грн та в січні 2023 року подарував доньці 10 000,00 грн, передавав дрібні подарунки, наразі на утримання дітей стягуються аліменти. Додатково пояснила, що спірні земельні ділянки мають різні форми та спільну огорожу. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 03 травня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.13), який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року (т.2 а.с.147-148). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Предметом спору в даній справі є: машиномісце 9 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: [ADDRESS] ; транспортний засіб КІА NIRO 2017 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; земельні ділянки кадастровий номер 3221287201:05:002:0041 та 3221287201:05:002:0042 (які позивач за первісним позовом просить визнати його особистою власністю, а позивач за зустрічним позовом поділити, як спільне майно подружжя); компенсація половини вартості запропонованого сторонами до поділу майна, а також компенсація половини вартості автомобіля Audi Q7, відчуженого відповідачем за зустрічним позовом. При цьому сторонами не заперечується придбання вказаного майна під час перебування у шлюбі за час спільного проживання. Фактично спір між сторонами виник з приводу поділу вказаного майна а також віднесення його частини до особистого майна одного з них. Судом установлено, що 24 грудня 2019 року між ТОВ «Ярославів Вал» (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання набула право власності на машиномісце 9 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 13,9 кв.м. (т.1 а.с.24-27). 29 грудня 2017 року за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб КІА NIRO, 2017 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] (т.1 а.с.28-29, 42-43). 16 серпня 2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого останній набув у власність земельну ділянку площею 0,0656 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , для ведення садівництва, кадастровий номер 3221287201:05:002:0041, за ціною 41 700,00 грн. (т.1 а.с.30-33). Також 16 серпня 2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого останній набув у власність земельну ділянку площею 0,0609 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , для ведення садівництва, кадастровий номер 3221287201:05:002:0042, за ціною 38 700,00 грн. (т.1 а.с.36-39). За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. Як убачається з матеріалів справи, 04 листопада 2011 року [PERSON] було придбано автомобіль Lexus LS 460 (т.1 а.с.44), який 21 липня 2016 року було відчужено за договором купівлі-продажу №2822/03/2016/5141 (т.1 а.с.42-43). За доводами позивача за первісним позовом, за отримані від продажу придбаного ним до укладання шлюбу транспортного засобу марки Lexus LS460 (250 000,00 грн), ним 16 серпня 2016 року було придбано дві земельні ділянки в с.Рожни Київської області: площею 0,0656 га, кадастровий номер 3221287201:05:002:0041 та площею 0,0609 га, кадастровий номер 3221287201:05:002:0042. Проте, в матеріалах справи відсутні відомості про те, за якою ціною [PERSON] було відчужено автомобіль Lexus LS 460. Доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження того, що будь-яка сума коштів із отриманих від продажу автомобіля Lexus LS 460 була спрямована на придбання майже через місяць спірних земельних ділянок, матеріали справи не містять. Відсутність офіційної інформації про доходи [PERSON] за період з 4 кварталу 2014 року по 3 квартал 2017 року (т.1 а.с.45-46) не може бути належним доказом того, що вказані вище земельні ділянки були придбані за особисті кошти [PERSON] . Доводи сторони позивача за первісним позовом про те, що на час придбання земельних ділянок [PERSON] не мала доходу є безпідставними, оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), що імперативно закріплено в ч. 1 ст. 60 СК України При цьому стороною позивача за первісним позовом не заперечується здійснення відповідачем у вказаний період догляду за спільною дитиною сторін, тому ця обставина також не може бути підставою для віднесення майна до особистої власності позивача. Отже стороною позивача за первісним позовом не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження придбання спірних земельних ділянок за його особисті кошти. Крім того, в п. 6.5. договорів купівлі-продажу земельних ділянок відображено, що дружина покупця - [PERSON] згодна із купівлею земельної ділянки та укладання цього договору, про що свідчить її заява. Таким чином суд приходить до висновку, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаних об`єктів нерухомості - спірних земельних ділянок залишається непохитною. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що поділу між сторонами підлягають: машиномісце 9 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: [ADDRESS] ; транспортний засіб КІА NIRO 2017 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; земельні ділянки з кадастровими номерами 3221287201:05:002:0041 та 3221287201:05:002:0042, як спільне майно подружжя. Що стосується запропонованих сторонами варіантів поділу майна, суд зазначає наступне. За наданими стороною позивача за первісним позовом звітами, ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер 3221287201:05:002:0041 становить 165 909,00 грн (т.1 а.с.49-51), земельної ділянки кадастровий номер 3221287201:05:002:0042 - 155 502,00 грн (т.1 а.с.78-80), машиномісця 9 в підземному паркінгу, розташованого за адресою: [ADDRESS] - 396 406,00 грн (т.1 а.с.55-57), транспортного засобу КІА NIRO, державний номерний знак [NUMBER] - 594 970,00 грн (т.1 а.с.52-54). За звітами, наданими стороною позивача за зустрічним позовом, ринкова вартість машиномісця 9 в підземному паркінгу, розташованого за адресою: м.Київ, вул.Шумського Юрія, буд.1-В становить 352 000,00 грн (т.1 а.с.127-зворот - 135), транспортного засобу КІА NIRO, державний номерний знак [NUMBER] - 658 260,00 грн (т.1 а.с. 110 - 118). Отже здійснити поділ цього майна у запропонований сторонами спосіб, без стягнення компенсації за різницю у вартості в цьому майні є неможливим. Разом із тим, кожна із сторін просить в порядку поділу майна подружжя виділити їй машиномісце, а іншій стороні - автомобіль. При цьому кожна із сторін стверджує, що транспортний засіб КІА NIRO, державний номерний знак [NUMBER] , знаходиться у фактичному користуванні іншої сторони, однак відповідних доказів матеріали справи не містять. Що стосується наявного в матеріалах справи складеного іноземною мовою документу (т. 2 а.с.29-30), іменуємого сторонами довіреністю, слід зазначити наступне. Згідно ст. 9 ЦПК України та ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» цивільне судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно зі ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом. Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» визначено, що у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. Верховний Суд також неодноразово наголошував на тому, що подані судові документи повинні бути викладенні державною мовою. Така правова позиція викладена у ухвалі Верховного суду України від 31 березня 2020 року у справі №636/398/19, провадження №61-5685ск20; від 19 березня 2020 року у справі № 629/5741/19, провадження №61-5019ск20; від 02 березня 2020 року у справі №623/4072/19, провадження №61-2581ск20; від 27 лютого 2020 року у справі №638/6372/19, провадження №61-2956ск20. В даному випадку, відсутність перекладу цього документу українською мовою, унеможливлює надання йому оцінки судом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Положеннями ч.1 ст.70 СК України визначено принцип рівності часток майна дружини та чоловіка, в разі їх поділу, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна». Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)). При цьому положеннями частин 4, 5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли один із подружжя (позивач) не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності. Схожий висновок викладено і у пункті 53.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19), від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20 (провадження № 61-1714св22), від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18 (провадження № 61-13536св23). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни). Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц). При вирішенні даного спору суд враховує, що кожна із сторін, не зважаючи вартість транспортного засобу КІА NIRO, державний номерний знак [NUMBER] , вважає його неліквідним майном, стверджуючи, що цей автомобіль перебуває в фактичному користуванні іншої сторони чи третьої особи. Зважаючи на фактичні обставини справи, суд не приймає запропоновані сторонами варіанти поділу майна, оскільки не зважаючи на рівність часток у спільній сумісній власності подружжя, запропонований кожною із сторін варіант ставить іншу сторону в невигідне становище по відношенню до себе, не враховуючи права та інтереси іншої сторони. Тому, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку підстав для визнання ідеальних часток подружжя у спірному майні без його реального поділу та залишення майна у спільній частковій власності. Що стосується вимог позивача за зустрічним позовом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації половини ринкової вартості автомобіля Audi Q7, номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , 2013 року випуску, в розмірі 402 270,00 грн, суд приходить до наступного. З відповіді Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в м. Києві вбачається, що згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, транспортний засіб Audi Q7, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , 22 квітня 2017 року був перереєстрований на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №8046/2017/428264 від 22 квітня 2017 року. 07 лютого 2023 року цей транспортний засіб був перереєстрований з [PERSON] на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №8046/2023/3645176 від 07 лютого 2023 року. (т.2 а.с.190) Також в матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу №8046/2023/3645176 транспортного засобу від 07 лютого 2023 року (т.2 а.с.110-111). Придбання цього транспортного засобу у спільну власність подружжя сторін під час перебування у шлюбі не заперечується сторонами. За поясненнями [PERSON] сторони фактично перебували у шлюбних відносинах до листопада 2022 року. За поясненнями [PERSON] шлюбні відносини між сторонами були припинені в березні 2022 року, сторона намагались зберегти сім`ю до грудня 2022 року. Отже, сторони припинили шлюбні відносини до набрання законної сили рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року про розірвання шлюбу, та виходячи з пояснень сторін це відбулось не пізніше грудня 2022 року. Разом із тим, згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, транспортний засіб Audi Q7, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] було відчужено [PERSON] 07 лютого 2023 року, тобто після припинення шлюбних відносин. Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. У відповідності до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За змістом ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оскільки норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами та надати такі докази має той з подружжя, хто здійснив відчуження спільного майна. В постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі №303/7089/18 щодо спірних правовідносин викладено наступну правову позицію. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення 1/2 частини вартості транспортного засобу, оскільки цей автомобіль придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, і кожна зі сторін має рівні права на нього, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач надавала письмову згоду на відчуження спірного транспортного засобу. Відповідач, як той з подружжя, хто здійснив відчуження автомобіля, зобов`язаний був довести наявність письмової згоди дружини на це та що отримані від цього кошти пішли на потреби сім`ї чи такий продаж був здійснений в її інтересах. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з боку відповідача, які б підтверджували наявність письмової згоди позивача на відчуження автомобіля, чи отримання коштів від продажу автомобіля подружжям, та що кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Оскільки автомобіль був відчужений відповідачем поза волею іншого співвласника, позивач не позбавлена права на відповідну грошову компенсацію вартості відчуженого майна (транспортного засобу). Судом установлено, що автомобіль Audi Q7, було придбано та відчужено під час перебування сторін у шлюбі. При цьому відчуження вказаного транспортного засобу відбулось після припинення сторонами шлюбних відносин. Відповідач за зустрічним позовом не надав доказів на підтвердження своїх доводів про те, що вказаний вище автомобіль Audi Q7 відчужено за взаємною згодою сторін. Надані відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] скріншоти переказів на картку [PERSON] за період з 16 березня 2022 року по 28 січня 2023 року (т.2 а.с.94-102, 113) не можуть бути підтвердженнями перерахування частини коштів за відчужений автомобіль Audi Q7, оскільки його продаж відбувся 07 лютого 2023 року. Отже доказів, з точки зору їх належності, допустимості та достатності, на підтвердження того, що будь-яка частина коштів, отриманих від продажу вказаного вище автомобіля, була передана [PERSON] [PERSON] , відповідачем за зустрічним позовом суду не надано. А придбання речей для доньки сторін не може розцінюватись, як відповідна компенсація вартості частини автомобіля. Інших доказів на підтвердження сплати позивачеві за зустрічним позовом коштів від продажу автомобіля (поштові перекази, розписки тощо) відповідачем не надано. Також відповідачем не надано доказів того, що кошти від реалізації ним транспортного засобу були витрачені в інтересах сім`ї, оскільки на той час сторони припинили ведення спільного господарства та проживали окремо. За вказаних обставин позивач має право на грошову компенсацію частки від вартості відчуженого майна. За матеріалами справи вбачається, що 20 січня 2023 року [PERSON] було надано нотаріально посвідчену довіреність, якою він уповноважив [PERSON] , серед іншого, на продаж транспортного засобу Audi Q7, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами [NUMBER] (т.2 а.с. 109). 07 лютого 2023 року між [PERSON] , в особі [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №8046/2023/3645176, за умовами якого [PERSON] було продано транспортний засіб Audi Q7, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами [NUMBER] , за домовленістю сторін ціна ТЗ склала 49 000,00 грн. (т.2 а.с.110-111). Згідно акту виконаних на замовлення [PERSON] робіт від 14 лютого 2023 року, вартість робіт та використаних запасних частин при виконанні ремонтних робіт транспортного засобу Audi Q7, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] склала 836 091,57 грн. (т.2 а.с.180-182) За наданим [PERSON] звітом про оцінку майна, ринкова вартість Audi Q7, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , становить 804 540,00 грн. (т.1 а.с.119-126) Разом із тим, [PERSON] , перед відчуженням автомобіля (25 січня 2023 року) було замовлено оцінку транспортного засобу Audi Q7, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] та згідно звіту, ринкова вартість об`єкту оцінки становила 146 532,00 грн (т.2 а.с.31-49) Доводи [PERSON] про те, що особа, яка склала цей звіт знаходиться в м.Херсоні, не заслуговують на увагу, оскільки в звіті вказана адреса місцезнаходження ФОП, а не його фактичне місцезнаходження та проведення огляду і оцінки транспортного засобу. Визначаючи грошову компенсацію частки вартості відчуженого [PERSON] транспортного засобу Audi Q7, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , суд ураховує, що відображена в договорі купівлі продажу транспортного засобу сума 49 000,00 грн є визначеною за домовленістю сторін цього договору ціною автомобіля, а не вартістю цього транспортного засобу, тому не може враховуватись при визначенні суми компенсації. Також відсутні підстави для визначення такої компенсації, виходячи із суми 804 540,00 грн, відображеної як ринкова вартість транспортного засобу в звіті, складеному на замовлення позивача за зустрічним позовом, оскільки оцінка вартості транспортного засобу була проведена без огляду останнього. При цьому суд враховує, що новим власником автомобіля було замовлено ремонтні роботи транспортного засобу на загальну суму 836 091,57 грн. Тому відсутні підстави вважати, що ринкова вартість транспортного засобу Audi Q7, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , відображена в звіті, проведеному на замовлена [PERSON] перед відчуженням автомобіля не відповідає дійсності. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти в сумі 73 266,00 грн, як частка у спільній сумісній власності подружжя, від продажу транспортного засобу - Audi Q7, номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , 2013 року випуску. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення як первісного так і зустрічного позову - визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за кожною із сторін права власності на частину майна, придбаного у шлюбі, що є предметом поділу в даній справі, через недоведеність належності земельних ділянок до особистого майна позивача за первісним позовом, виходячи з рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя та неспроможності запропонованих сторонами способів захисту порушеного права через те, що запропонований кожною із сторін спосіб поділу майна ставить іншу сторону в невигідне становище та суперечить засадам розумності і справедливості. Виходячи з положень п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки первісний і зустрічний позови задоволені частково, суд проводить зустрічне зарахування судового збору. Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До закінчення судових дебатів у справі, представником позивача за первісним позовом зроблена відповідна заява. Згідно вимог п.5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати понесені позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) на правничу допомогу та встановити позивачу строк на подання доказів щодо їх розміру. На підставі викладеного,

Outcome: partial