Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму, яку останній повинен був сплатити за товар - транспортний засіб, згідно з укладеним договором купівлі-продажу № 18/07-1 від 18 липня 2022 року, а також судові витрати на судовий збір і на правову допомогу, який був поставлений і переданий відповідачеві. Однак відповідач не сплатив вартість, обумовлену договором, тобто не виконав взяті на себе зобов`язання. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 18 квітня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 19 квітня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 22 квітня 2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у загальному позовному провадженні. 12 червня 2024 року ухвалою суду у справі закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті. 01 жовтня 2024 року представник позивача подала через Електронний суд заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного вирішення справи. У судове засідання представник позивача не з`явилася, враховуючи подану 01 жовтня 2024 року заяву про розгляд справи за відсутністю представника позивача. Відповідач та / або його представник у судове засідання не з`явилися, про час, дату і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином за адресою останнього відомого зареєстрованого / задекларованого місця проживання, заяви з процесуальних питань або по суті від сторони відповідача не надходили до суду. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлялася про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомила, не подала відзив і позивач не висловлював заперечень проти такого вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 18 липня 2022 року між ТОВ «АВТО ПАРИТЕТ» та громадянином Республіки Казахстан [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №18/07-1, відповідно до умов якого продавець прийняв на себе зобов`язання продати (передати у власність) покупцю визначений договором транспортний засіб, а покупець прийняти транспортний засіб та сплатити за нього обумовлену договором вартість. Як передбачено п.1.2 договору, продавець продає покупцеві наступний товар: легковий автомобіль, марка TOYOTA, модель LAND CRUISER, рік випуску 2021, колір сірий, ідентифікаційний номер (шасі) [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , виробник Toyota Motor Corporation, Японія. Згідно з п.2.1 договору, ціна товару, вказаного у п.1.2 договору, складає 87 391, 00 доларів США. Пунктом 2.2 договору встановлено строк оплати Товару - протягом 30 днів від дати передачі Товару, але не пізніше 365 календарних днів з дати передачі Товару або іншого строку повернення валютної виручки, встановленого законодавством України. Згідно з п.2.3 договору, покупець здійснює оплату шляхом безготівкового переказу грошових коштів на рахунок продавця за реквізитами, зазначеними у договорі або в інвойсі. Датою оплати вважається дата отримання грошових коштів на банківський рахунок продавця. Умови розділу 3 договору передбачають, що поставка товару здійснюється на умовах DAP-м. Караганда Республіка Казахстан, згідно Інкотермс-2010; право власності на Товар переходить до Покупця у момент його передачі, що оформлюється Актом приймання-передачі. Продавець належним чином виконав свої зобов`язання за Договором: 22 липня 2022 року, оформив експорт товару, що підтверджується митною Декларацією ЕК10АА №UA100340/2022/545577; транспортував товар до місця передачі (м. Караганда, Республіка Казахстан); 10.08.2022р. передав товар покупцю за актом приймання-передачі. 10 серпня 2022 року покупець здійснив митне оформлення імпортованого товару, що підтверджується Декларацією ИМ40 №51804/100822/0007318. Згідно з пунктом 2 частини першої ст. 12 Закону України «Про валюту і валютні операції» від 21 червня 2018 року №2473-VIII, Національний банк України за наявності ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, погіршення стану платіжного балансу України, виникнення обставин, що загрожують стабільності банківської та (або) фінансової системи держави, має право запроваджувати низку заходів захисту, зокрема, встановлювати граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів. Пунктом 142 Постанови Правління НБУ від 24 лютого 2022 року № 18 встановлено граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, які застосовуються до операцій з 05 квітня 2022 року, - 180 календарних днів. У відповідності до змісту п.2.2 договору покупець повинен був здійснити оплату вартості товару не пізніше 06 лютого 2023 року (180 днів від 10 серпня 2022 року - дати передачі товару). Станом на дату подання позову покупець не здійснив оплату за товар і заборгованість відповідача становить 87 391, 00 доларів США. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Частиною першою ст. 4 ЦПК України та статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема із договорів та інших правочинів. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у разі прострочення виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). Спеціальними щодо купівлі-продажу правовими нормами (глава 54 ЦК України) визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст. 689 ЦК України, покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Частиною першою статті 691 ЦК України визначено, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. За приписами статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведені обставини та правова позиція щодо правовідносин, які склалися між сторонами договору, дозволяють дійти висновку про порушення відповідачем внаслідок неналежного виконання грошового зобов`язання прав позивача на отримання грошових коштів, а також про наявність підстав для судового захисту цього права способом примушення (присудження) до виконання зобов`язання в натурі (стягнення належних грошових коштів). Отже, наявні правові підстави для примусового стягнення з відповідача заборгованості. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 139, 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі витрати на правову допомогу, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved