Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

13.08.2024р. [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с. 1 - 2). Ухвалою судді Наумової О.С. від 09.09.2024р. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 21). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 01.02.2022р. між нею та [PERSON] укладено договір позики (безпроцентної), згідно із яким позивачкою надано позику позичальнику у розмірі 25000,00 доларів США, що еквівалентно 701500,00 грн. Згідно з умовами договору позики позичальник зобов`язаний повернути суму боргу в строк до 01.12.2022р. Позивач свої обов`язки виконав, що відповідає умовам п. 3.1 договору позики - позикодавець передає позику позичальнику в день підписання сторонами цього договору, що підтверджується підписами сторін на цьому договорі. Але, до цього часу відповідач грошові кошти не повернув, ухиляється від розмов та виконання обов`язків за укладеним між нами договором позики. Вважає дії відповідача неправомірними, такими, що порушують її майнові права та інтереси та не відповідають вимогам чинного законодавства України. Станом на дату звернення позивача до суду з даною позовною заявою, відповідач має заборгованість перед [PERSON] в розмірі 25000,00 доларів США, що еквівалентно 1000000,00 грн. на день звернення з позовом до суду. На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 01.02.2022р. у розмірі 1 000 000,00 грн. Представник позивачки - адвокат Шахов Д.А. (діє на підставі ордера серії АЕ № 1324084 від 09.10.2024р. - а.с. 43) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Надав для огляду суду оригінал договору позики від 01.02.2022р. Представник відповідача - адвокат Зінченко Г.В. (діє на підставі ордера серії АЕ № 1253554 від 10.01.2024р. - а.с. 42) в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Додатково через канцелярію суду подала заяву, в якій зазначила, що 01.02.2022р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти в розмірі 25000 дол. США зі строком повернення до 01.12.2022р. В зв`язку з вищевикладеним, відповідач визнає позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 1 000 000 грн. (а.с. 47). Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що 01.02.2022р. між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики (а.с. 45 - 46). Відповідно до п. 1.1 договору позики в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 цього договору, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк. Згідно з п. 2.1 договору розмір позики становить 25 000,00 дол. США, що еквівалентно 701 500,00 грн., згідно з офіційним обмінним курсом, встановленим НБУ на день укладення цього договору). Позикодавець передає позику позичальникові в день підписання сторонами цього договору, що підтверджується підписами сторін на цьому договорі (п. 3.1 договору). Позика передається у готівковій формі шляхом передачі відповідних грошових коштів позичальнику (п. 3.2 договору). Відповідно до п. 3.3 договору на момент підписання цього договору сторонами, позичальник одержав суму позики в повному обсязі, що підтверджує підпис позичальника на цьому договорі. Згідно з п. 4.1 договору строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором та діє до 01.12.2022р. Строк, визначений у п. 4.1 цього договору може бути продовжений за домовленістю сторін. Після закінчення строку, визначеного в п. 4.1 цього договору, позичальник зобов`язується протягом 10 календарних днів повернути позикодавцеві позику (п. 5.1 договору). Позика повертається в готівковій формі шляхом передачі відповідних грошових коштів позикодавцю (п. 5.2 договору). Відповідно до п. 6.1 договору позики цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові. Позивач свої обов`язки виконав, що відповідає умовам п. 3.1 договору позики. Відповідач, в свою чергу, взяті на себе зобов`язання з повернення отриманих у борг грошових коштів не виконав. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала факт отримання її довірителем грошових коштів від позивачки згідно з укладеним між ними договором позики від 01.02.2022р. У судовому засіданні був оглянутий оригінал договору позики від 01.02.2022р., який знаходиться у позивачки та був наданий її представником суду (а.с. 45 - 46). Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В даному випадку відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК). Відповідно до ч. 2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує укладений між сторонами правочин щодо передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постановах від 08 червня 2016 року (справа №1103цс), від 12 квітня 2017 року (справа №442/8157/15-ц). Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховною Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16). Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014р. за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт утримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, представник відповідача позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення судом. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи визнання позову стороною відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 1 000 000 грн. (в межах заявлених позовних вимог). Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що також кореспондується з частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір». Позивачем судовий збір у розмірі 8 000 грн. був сплачений на підставі квитанції № 1937-9315-9961-8222 від 06.09.2024р. на рахунок UA498999980313141206000004629 отримувача коштів ГУК у Собор.р.м.Дніпра/Собор.р/22030101, код отримувача 37988155, банк отримувача АТ «Таскомбанк», код банку отримувача Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська (а.с. 20). У зв`язку з тим, що відповідач позовні вимоги визнав у підготовчому судовому засіданні, то [PERSON] з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при подачі позову судового збору, що становить 4000 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки решту суми сплаченого судового збору у розмірі 4000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved