Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», яким просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №102080781 від 25.05.2021 року у розмірі 89 500 грн; вирішити питання судових витрат. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25.05.2021 [PERSON] в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТзОВ «Мілоан» подала заявку на отримання кредиту №102080781, внаслідок чого було укладено договір про споживчий кредит №102080781 від 25.05.2021 з ТзОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення їй були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 20000 грн. Однак, [PERSON] не виконала належним чином кредитні зобов`язання. Вказує, що 14.09.2021 згідно умов договору відступлення прав вимоги № 08Т ТзОВ «Мілоан» було відступлено право вимоги за кредитним Договором №102080781 від 25.05.2021 на користь ТзОВ «Діджи Фінанс». Згідно договору відступлення права вимоги сума боргу перед новим кредитором ТзОВ «Діджи Фінанс» є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 89\~500,00 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 20\~000,00 грн.; заборгованість за відсотками становить 67\~500,00 грн.; заборгованість за комісійними винагородами становить 2000,00 грн; заборгованість за пенею становить 0,00 грн. Оскільки позивач набув право вимоги до боржника та належним чином повідомив його про заборгованість за кредитним договором №102080781 від 25.05.2021, проте відповідач не виконав договірні зобов`язання, просив стягнути з нього заборгованість за кредитним договором №102080781 від 25.05.2021 в загальному розмірі 89\~500,00 грн, 2422,40 грн судового збору та 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою від 07.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 16.07.2024 року позов залишено без руху. 22.07.2024 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, якою виконано вимоги ухвали від 16.07.2024 року. Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. 19.08.2024 року представником відповідача подано відзив на позов, у якому адвокат Пащук А.І. висловився про визнання позову частково в частині стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом в межах строку кредитування 30 днів, що за його підрахунками складає 27\~500 грн., із яких: 20000 грн. тіло кредиту, 7500 грн. проценти за користування кредитом. Вважає, що позичальник не погоджував пролонгації договору, тому нарахування відсотків за період з 24.06.2021 року по 23.08.2021 року є безпідставним. Також, на його думку, несправедливими є умови договору щодо плати за обслуговування кредиту, а тому підстави для стягнення комісії відсутні. Між цим, звертає увагу про неспівмірність із складністю справи витрат на правову допомогу та вважає, що такі не повинні перевищувати 1000 грн. Просить задовольнити позов в межах зазначених вище. 20.08.2024 року надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача заперечив доводи представника відповідача у частині безпідставності вимог про стягнення процентів за користування кредитом за період з 24.06.2021 року по 23.08.2021 року та комісії. Оскільки відповідач 24.06.2021 року кредит в сумі 20\~000 грн. не повернув, а продовжив користуватися такими коштами, тому в силу вимог п.1.6 та 2.3.1.2 Договору йому підставно нараховано проценти за користування кредитом за ставкою 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування таким за 60 днів, тобто за період з 25.06.2021 року по 23.08.2021 року і таке нарахування відповідає вимогам ЦК України та умовам договору. Також вказує, що право кредитодавця отримувати плату за обслуговування кредиту прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування». На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, перевіривши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 25.05.2021 [PERSON] з використанням сервісу online-кредитування https://tengo.ua/ була подана заявка на отримання кредиту №102080781 (а.с.14). 25.05.2021 на персональний мобільний номер телефону відповідача електронним повідомленням відправлено одноразовий ідентифікатор, що є аналогом ЕЦП (електронного цифрового підпису). Даний ідентифікатор введено [PERSON] і тим самим нею було підтверджено прийняття умов кредитного договору №102080781 від 25.05.2021, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на сайті https:// tengo.ua/. Згідно п. 1.2. договору сума (загальний розмір) кредиту становить 20000 грн. Згідно п. 1.3. кредит надається строком на 30 днів з 25.05.2021. Згідно п. 1.4. термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 24.06.2021. Згідно п.1.5.1 договору комісія за надання кредиту: 2000,00 грн., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Згідно п. 1.5.2. проценти за користування кредитом: 7500 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п.1.6. стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Згідно п. 1.7. тип процентної ставки за цим договором: фіксована. У п. 7.1 сторони узгодили, що цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту і діє до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. Відповідно до пунктів 2.3.1, 2.3.2 договору позичальник за наявності відповідної пропозиції позикодавця має право на пролонгацію строку користування/повернення кредиту на тих самих умовах, на певну кількість днів доступну у пропозиції, відповідно до розділу 6 правил. Для продовження строку користування кредитом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 правил, у тому числі сплатити комісію за продовження кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Строк продовження кредиту може становити, зокрема й 3 (7, 15) дні з максимальним розміром комісії та відсотком від поточного залишку кредиту 3.00 (5.00, 10.00) за його продовження (а.с.70-77). Паспортом споживчого кредиту, який є додатком №2 до договору про споживчий кредит №102080781 від 25.05.2021, що підписаний відповідачем [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором, встановлено суму кредиту 20000 грн., строк кредитування 30 днів, мету отримання кредиту: на задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Спосіб надання: переказ на Картковий рахунок. Забезпечення не застосовується. Власний платіж споживача: не передбачається (а.с.79-80). Як вбачається із копії платіжного доручення №27979356 від 25.05.2021, 25.05.2021 року ТОВ «Мілоан» були перераховані [PERSON] грошові кошти в розмірі 20000 грн (а.с.30). 14 вересня 2021 року між ТзОВ «Діджи Фінанс» та ТзОВ «Мілоан» укладено договір факторингу № 08Т, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором №102080781 від 25.05.2021, укладеного між ТзОВ «Мілоан» та [PERSON] , перейшло до ТзОВ «Діджи Фінанс» (а.с.44-56,16). Згідно копії витягу з додатку до договору факторингу № 08Т від 14 вересня 2021 року, залишок боргу на момент відступлення права вимоги за кредитним договором №102080781 від 25.05.2021, укладеного між ТзОВ «Мілоан» та [PERSON] за кредитним договором №102080781 від 25.05.2021, укладеного між ТзОВ «Мілоан» та [PERSON] становить 89 500,00 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 20 000,00 грн.; заборгованість за відсотками становить 67 500,00 грн.; заборгованість за комісійними винагородами становить 2000,00 грн; заборгованість за пенею становить 0,00 грн. (а.с.16). 27.09.2023 позивачем направлено [PERSON] досудову вимогу щодо сплати заборгованості (а.с.23-24). Так, приписами пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень частин 1, 3 та 4 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Нормою частини 1 статті 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з приписами частин 1-3 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Відповідно до положень частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом норми статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (частини 1, 2 статті 639 ЦК України). Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції Так, положеннями статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до приписів частин 3-5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Згідно з вимогами частин 6-7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до приписів статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина 1, 2 статті 1054 ЦК України). Відповідно до приписів частини 1,2 статті 1056 -1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Із наявних у матеріалах справи документів, зокрема, копії Договору, заявки на отримання грошових коштів, відомостей про щоденні нарахування та погашення, вбачається, що [PERSON] , як позичальник, надала Кредитодавцю персональні дані, а саме: ПІБ, дані паспорта, місце проживання, РНОКПП, електронну пошту, номер мобільного телефону, необхідні для укладення договору та формування одноразового ідентифікатора. У подальшому, відповідач уклала Договір в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису, вчиненим одноразовим ідентифікатором. Без здійснення вказаних дій [PERSON] , спрямованих на укладення Договору в обраний спосіб, такий не був би укладений сторонами, відтак цей правочин, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Таким чином, на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів встановлено, що 25.05.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено кредитний договір №102080781 в електронній формі, згідно з яким Товариство надало відповідачу кредит у розмірі 20000 грн. Отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується платіжним дорученням №27979356 від 25.05.2021, яке суд визнає належним доказом отримання кредитних коштів. Факт укладення договору також не заперечується стороною відповідача. Таким чином, матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач уклав договір електронній формі та отримав кредит за цим договором в розмірі 20000 гривень, проте не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, кошти не повернув. Разом із тим, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Частиною 1 статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно договору факторингу № 08Т до 14 вересня 2021 року право грошової вимоги за кредитним договором №102080781 від 25.05.2021, укладеного між ТзОВ «Мілоан» та [PERSON] , перейшло до ТзОВ «Діджи Фінанс» (а.с.44-56,16). [PERSON] за кредитним договором №102080781 від 25.05.2021 нарахована заборгованість у сумі 89 500,00 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 20 000,00 грн.; заборгованість за відсотками становить 67 500,00 грн.; заборгованість за комісійними винагородами становить 2000,00 грн; заборгованість за пенею становить 0,00 грн. (а.16). Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина 1 статті 598 ЦК України). Нормою статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно з положеннями частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. \~ \~ \~ \~З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу, як правонаступнику первісного кредитора, не повернуті, що свідчить про порушення його прав, у зв`язку з чим позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення із боржника фактично отриманої суми кредитних коштів (заборгованості за тілом кредиту) у розмірі 20000 грн, відтак позов в цій частині слід задвольнити. Щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, то суд виходить з такого. Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до п.1.5.2 кредитного договору передбачено проценти за користування кредитом: 7500,00 грн. які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. При цьому, як вбачається з договору, сторони погодили, що кредит надається строком на 30 днів з 25.05.2021 до 24.06.2021. Отже, за таких умов договору, які були погоджені сторонами, кредитор має право нараховувати відсотки за договором лише за 30 днів, починаючи з дня укладення договору. Даним договором не передбачено нараховування відсотків після закінчення терміну дії договору, який складає 30 днів. Оскільки договором визначено проценти за користування кредитом в розмірі 7500,00 грн (п. 1.5.2), тому суд дійшов висновку, що саме ця сума процентів за користування кредитом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення процентів в іншій частині, то суд вважає їх безпідставними, з огляду на таке. Так, відповідно до п.2.3.1.2 Кредитного договору позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування на стандартних (базових)умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п. 1.6. Договору. Зазначені обставини свідчать про те, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредиту та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом. Проте, наведені умови кредитного договору є суперечливими, так як пунктами 1.3, 1.4 цього кредитного договору чітко визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит та проценти за користування кредитом 24.06.2021. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Тобто, право ТОВ «Мілоан» нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору після 24.06.2021, тому, починаючи із зазначеної дати, товариство не мало права нараховувати проценти за користування кредитом. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Також Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Отже, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи вищезазначене, суд приходить висновку, що відповідно до п. 1.4 кредитного договору термін повернення кредиту визначено 24.06.2021, тому правові підстави для стягнення заборгованості по відсоткам з 25.06.2021 відповідно до п. 1.6, 2.3.1.2 договору відсутні. Суд звертає увагу на те, що позивачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надано суду доказів, що строк кредитування за договором був пролонгований кредитодавцем відповідно до п.2.3.1.2 договору, також не було надано оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією) (п. 4.2 договору), тому строк кредитування становив 30 днів. Отже, продовження нарахування процентів за ставкою згідно із п. 1.6 Договору після закінчення строку кредитного договору є неправомірним. При цьому, вимог про стягнення відсотків у відповідності до статті 625 ЦК України позивачем не заявлено. За таких обставин, суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача заявлених позивачем відсотків поза межами строку кредитування у розмірі 60 000 грн. (67500 грн. - 7500 грн. = 60 000 грн). Відтак, позов в цій частині слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача в користь позивача заборгованість за відсотками за період з 25.05.2021 до 24.06.2021 в розмірі 7500 грн. Що стосується\~вимоги про\~стягнення з\~ [PERSON] \~комісії суд\~звертає увагу,\~що відповідно\~до пункту\~4\~частини першої\~статті 1\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» загальні\~витрати за\~споживчим кредитом\~-\~це витрати\~споживача,\~включаючи проценти\~за користування\~кредитом,\~комісії та\~інші обов`язкові\~платежі за\~додаткові та\~супутні послуги\~кредитодавця та\~кредитного посередника\~(за\~наявності),\~для отримання,\~обслуговування і\~повернення кредиту. Оскільки відповідач під час укладення договору ознайомлювалася з його текстом та змістом в цілому, у тому числі з графіком щомісячних платежів за кредитними договором, паспортом споживчого кредиту, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловила та з ними погодилась, тому твердження адвоката щодо незаконності комісії у розмірі 2000 грн., яка нараховувалась одноразово, суд вважає необґрунтованими. При цьому, суд також акцентує увагу, що у кредитному договорі ТОВ «Мілоан» встановлюється комісія саме за надання кредиту, а не за його обслуговування, як стверджує представник відповідача. З огляду на наведене, вимога про стягнення з відповідача комісії в розмірі 2000 грн. є підставною, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором про споживчий кредит №102080781 від 25.05.2021 у загальному розмірі 29 500,00 грн., відтак позов слід задовольнити чатково. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно сумі задоволених позовних вимог в розмірі 798,44 грн., виходячи з наступного розрахунку 29500,00 грн. (сума задоволених позовних вимог) х 2422,40 грн. (ставка судового збору на момент подання позову) : 89500,00 грн. (сума заявлених позовних вимог = 798,44 грн ). Крім того, відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1-6 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. При визначенні суми компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суті виконаних послуг та витраченого адвокатом часу. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 15.11.2021 у справі №320/5284/19. З метою\~документального підтвердження\~понесених витрат\~на правову\~допомогу в\~розмірі 6000\~грн.\~позивачем надано:\~договір №42649746\~про надання\~правової допомоги\~від 01.04.2024\~(а.с.39-43),\~додаткову угоду\~003323306682\~до договору\~№42649746\~про надання\~правової допомоги\~від 10.05.2024\~(а.с.26),\~копію свідоцтва\~про право\~на заняття\~адвокатською діяльністю\~(а.с.37-38),\~детальний опис\~робіт (наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом\~Білецьким Б.М.,\~необхідних для\~надання правничої\~(правової)\~допомоги від\~10.05.2024\~за позовом\~ТОВ «Діджи\~Фінанс» щодо\~стягнення кредитної\~заборгованості,\~згідно якого\~надано наступні\~юридичні послуги:\~ правовий\~аналіз спірних\~правовідносин та\~надання консультації\~витрачено 1,5\~год вартість\~2250,00\~грн.,\~складання позовної\~заяви ,\~в т\~ч розрахунок\~суми судових\~витрат 3\~год вартість\~3000,00\~грн,\~формування додатків\~до позовної\~заяви витрачено\~1\~год вартість\~750,00\~грн (а.с.25); акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 10.05.2024 року (а.с.14). Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги часткове задоволення позову, складність справи, розгляд такої без виклику сторін, час витрачений представником позивача час на виконання ним відповідних робіт щодо правової консультації, збирання доказової бази, конкретні обставини справи, та вважає, що визначений розмір оплати є завищеним та не є співмірним обсягу наданих послуг. \~ \~ \~ \~Відтак, враховуючи викладене суд приходить до висновку, що справедливим та виваженим буде стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн,

Outcome: partial