Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-03 00:00:00

21 березня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних за невиконання зобов`язання. В обґрунтування позову позивач зазначив, що заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.11.2009 стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь позивача 46894,00 грн. Рішення суду набрало законної сили, однак відповідачем у добровільному порядку не виконується та перебуває на примусовому виконанні в органі державної виконавчої служби. Станом на момент звернення до суду рішення суду не виконане, відтак позивач бажає реалізовувати своє право на підставі ст.625 ЦК України на стягнення з відповідача інфляційних витрат та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання із суми 46894,00 грн, при цьому надає розрахунок заборгованості з 12.12.2009 року по 13.01.2024 та просить стягнути 19822,54 грн - три відсотки річних та 152317,66 грн інфляційних витрат, а всього 172140,20 грн, а також просить стягнути з відповідача судові витрати. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, зазначає, що про вищезазначене заочне рішення відповідач дізналася вже зі справи №758/3462/24. На даний час відповідач знаходиться за кордоном (з початку повномасштабного вторгнення). При цьому з 2009 року по 2021 рік відповідач офіційно працювала та отримувала дохід, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу від 29.03.2024 форма ОК-5. Жодних дій виконавчою службою, щодо стягнення грошових коштів з відповідача не було вчинено, постанову про звернення стягнення на заробітну плату з 2009 по 2021 рік не виносилося. Також з 2012 року по 2020 рік взагалі виконавчою службою не було вчинено жодних дій. Позивач пред`явив позов до суду 21.03.2024 року, при цьому зазначивши період стягнення за час прострочення з 12.12.2009 року по 13.01.2024 року. Зазначає, що з 12.12.2009 по 21 березня 2021 року минув строк позовної давності щодо стягнення з відповідача грошових коштів. Просить застосувати позовну давність та відмовити у позові повністю. Ухвалою суду від 12.09.2024 у справі №758/3462/24 заочне рішення суду від 28.05.2024 скасовано та призначено справу до розгляду у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні сторона позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити повністю. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила суд у позові відмовити повністю. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. 11 листопада 2009 року рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі № 2-1041/09 задавлено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення коштів за попереднім договором купівлі-продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] , у розмірі 46400,00 та судові витрати у розмірі 494,00 грн, а всього на загальну суму 46894,00 грн. Судове рішення набрало законної сили 22.01.2010 (арк.спр.7-9). Третьою особою відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 11.11.2009 у справі № 2-1041 за виконавчим листом виданим Подільським районним судом м. Києва 05.02.2010. У судовому засіданні судом з`ясовано, що станом на момент розгляду справи грошове зобов`язання відповідачем не виконано. Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини щодо невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18), від 24 квітня 2024 року у справі №657/1024/16-ц (провадження №14-5цс23). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Таким чином, 3 % річних та індекс інфляції мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, а тому при його обрахунку береться за основу прострочена сума. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначено, що відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення коштів по справі № 2-1041/09 зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Таким чином, оскільки грошове зобов`язання зі сплати заборгованості за рішенням суду відповідачем не виконано, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат з відповідача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Щодо періоду нарахування 3 % річних та інфляційних, то суд враховує таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ч.1 ЦК України). Невиконання боржником грошового зобов`язання, яке встановлено на підставі рішенні суду, є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З урахуванням наведеного, три відсотки річних та інфляційні втрати, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню в межах трирічної позовної давності. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» ведено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення. Отже, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 21.03.2024, відтак стягненню підлягають кошти за період з 21.03.2021 по 23.02.2022 включно. У період з 24 лютого 2022 року та на даний час в Україні діє воєнний стан, а відтак відповідач звільнений від сплати 3% річних від прострочення грошового зобов`язання та інфляційних втрат у відповідності до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошові кошти у відповідності до ст. 625 ЦК України, виходячи з розміру несплачених коштів у сумі 46894,00 грн за період з 21.03.2021 по 23.02.2022, а саме: три відсотки річних у сумі 1 310,46 грн та інфляційні втрати у сумі 4 135,57 грн, а всього у розмірі 5 446, 03 грн. Враховуючи встановлене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки відповідачем не було вжито жодних заходів щодо виконання рішення суду, грошове зобов`язання не виконано та визнання цього відповідачем, а відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути у відповідності ч. 2 ст. 625 ЦК України індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми на загальну суму 5 446, 03 грн, а позов задовольнити частково. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1721,40 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 51,64 грн.

Outcome: partial