Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаною заявою, посилаючись на те, що він є сином [PERSON] . Після розлучення у 2002 році його батьки проживали окремо, мати виїхала до російської федерації, а батько переїхав до села Купеч Коростенського району Житомирської області. Він увесь час проживає разом зі своєю сестрою у [ADDRESS] . Незважаючи на розлучення батьків він продовжував підтримувати відносини зі своїм батьком, який піклувався про його здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток, забезпечував здобуття ним повної загальної та вищої освіти, утримував його матеріально. Він після закінчення школи не зміг працевлаштуватися через хворобу очей з дитинства, тому батько систематично надавав йому матеріальну грошову допомогу на утримання житла, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності. У зв`язку з військовою агресією його батька у травні 2022 року було мобілізовано для проходження військової служби, однак 31 жовтня 2022 року батько загинув у зоні бойових дій на території Луганської області. 01 вересня 2023 року заявник отримав в УПСЗН Вінницької РДА посвідчення, згідно якого має право на пільги встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) Захисників України. Однак у виплаті одноразової грошової допомоги після загибелі батька йому було відмовлено у зв`язку з не підтвердженням факту перебування на утриманні батька. Просить суд встановити факт його перебування на утриманні свого батька [PERSON] до дня його смерті. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 19 серпня 2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи. При розгляді справи заявник [PERSON] та його представник [PERSON] просили задовольнити заявлені вимоги з підстав, наведених у заяві. Представник заінтересованої особи [PERSON] на розгляд справи до суду не з`явився, про час та місце її розгляду повідомлений в установленому законом порядку. Надав суду письмові пояснення, в яких заперечував проти задоволення заяви та просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на ненадання заявником доказів перебування на утриманні загиблого батька. Довідки про проживання чи надходження коштів сприймаються критично, так як докази витрат цих коштів на придбання продуктів харчування, ліків чи оплату комунальних послуг заявником не надані. Допитана судом свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є сестрою заявника. Загиблий [PERSON] також є і її батьком. Батько протягом свого життя постійно утримував її брата, надав матеріальну допомогу йому, так як брат за станом свого здоров`я не може повноцінно працювати. Свідок [PERSON] пояснив суду, що загиблий [PERSON] був його кумом. Вони були знайомі та товаришували протягом усього життя. Хоча загиблий батько та заявник проживали окремо, батько постійно утримував сина, допомагав йому матеріально і така допомога була для заявника [PERSON] єдиним джерелом його доходу. Заслухавши сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про задоволення вимог виходячи з наведених нижче підстав. Згідно з п.5 ч. 2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.2 ч 1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , у свідоцтві про його народження в графі «мати» вказана - [PERSON] , в графі «батько» - [PERSON] (а.с.25). Згідно витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] № 147 від 25 травня 2022 року [PERSON] було зараховано для проходження військової служби стрільцем - зенітником зенітного ракетного взводу десантно-штурмового батальйону (а.с.19). Як вбачається з витягу із обліково-послужної картки старшого сержанта [PERSON] до складу його сім`ї входять: син [PERSON] та донька [PERSON] (а.с.20). [INFO] військовослужбовець [PERSON] загинув від отримання вибухових травм в зоні бойових дій в селі Невське Кремінського району Луганської області (а.с.21-24). 01 вересня 2023 року заявник отримав в УПСЗН Вінницької РДА посвідчення, згідно якого має право на пільги встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) Захисників України. Однак у виплаті одноразової грошової допомоги після загибелі батька йому було відмовлено у зв`язку з не підтвердженням факту перебування на утриманні батька. 01 вересня 2023 року УПСЗН Вінницької РДА заявнику видано посвідчення серії [NUMBER] , згідно якого він має право на пільги встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) Захисників України (а.с.28). Згідно витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 10/д від 15 березня 2024 року заявнику [PERSON] повернено на доопрацювання документи надані ним для виплати одноразової грошової допомоги після загибелі батька у зв`язку з не підтвердженням факту перебування н а утриманні батька (а.с.31-32). Як вбачається з довідки про склад сім`ї № 149 від 06 червня 2024 року заявник [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] , разом зі своєю сестрою [PERSON] та її сином [PERSON] (а.с.29). [PERSON] з народження має хворобу очей (а.с.30). З наданих заявником платіжних інструкцій по картці «ПриватБанку» за період з липня по жовтень місяць 2022 року вбачається, що протягом вказаного періоду його батько регулярно щомісяця надав йому матеріальну допомогу здійснюючи переказ грошей в сумі від 2000 до 20\~000 грн. (а.с.40-113). Фотокартками наданими заявником підтверджується факт підтримання відносин заявника та його батька, спільний відпочинок, проведення дозвілля (а.с.116). Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено гарантії та заходи соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць України. Статтею 10 зазначеного Закону визначено коло членів сімей загиблих військовослужбовців та інших осіб. Порядок надання статусу особи, на яку поширюється чинність цього Закону, особам, зазначеним в абзацах п`ятому - восьмому пункту 1статті 10 цього Закону, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2015 № 740. При цьому до членів сімей загиблих військовослужбовців та інших осіб, зазначених у цій статті, належать утриманці загиблого, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки та один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні. Таким особам відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого». Статтею 15 даного Закону передбачено ряд пільг сім`ям загиблих (померлих) ветеранів війни, Захисників і Захисниць України. Відповідно до ст.31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. У справі № 287/167/18-ц, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 33-35 зазначеної постанови від 30 січня 2020 року зазначила про таке: «33. Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. 34. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній». Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. У своїй постанові у справі № 560/17953/21 (провадження №11-150апп23) від 18 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. Також, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що є неефективним підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви. Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту перебування на утриманні, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України. Встановлення даного юридичного факту в достатній мірі захистить інтереси заявника та відповідатиме завданням цивільного судочинства, визначеним у ст.2 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що встановлення факту перебування на утриманні батька заявнику необхідно для оформлення та отримання державної виплати після смерті військовослужбовця. Таким чином, враховуючи, що відсутність підтвердження вищевказаного факту є перешкодою для оформлення статусу члена сім`ї загиблого (полеглого) ветерана війни, призначення пільг передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оформлення пільг та виплати соціальних допомог, оформлення виплати грошового забезпечення померлого військовослужбовця та заява не пов`язана з наступним вирішенням спору про право, зважаючи, що іншого способу встановлення вищевказаного факту у заявника, крім судового - немає, суд приходить до висновку про те, що подана заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved