Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про визнання права власності, в якому просила визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] . Зобов?язати [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] надати [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] комплект ключів, якими можливо відмикати/замикати вхідні двері до квартири [ADDRESS] . Заборонити [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] чинити будь-які дії, які можуть перешкоджати [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] користуватися квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач вказувала, що 26 липня 2003 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . На той час вони проживали за адресою [ADDRESS] , яка належала родичам відповідача та частково самому відповідачу. Вказана квартира знаходилася в аварійному стані. Перебуваючи в шлюбі з відповідачем, [INFO] , позивачка народила дитину доньку [PERSON] . Оскільки квартира, якою вони користувалися, не дозволяла за своїм станом забезпечувати гідні житлові умови, в першу чергу для дитини, вони з відповідачем прийняли рішення придбати власне житло, яке можливо та доцільно буде облаштувати у відповідності до сучасних житлових стандартів та з урахуванням потреб доньки мати власний відокремлений житловий простір. 14.06.2010 року позивачем і відповідачем на спільні кошти було придбано трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , про що в той же день було укладено договір купівлі-продажу, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Маслак Н.В. (р. № 840 від 14.06.2010). За спільним з відповідачем рішенням придбану квартиру було оформлено на його ім?я. Таким чином, вказана квартира стала їхньою спільною сумісною власністю. У квартирі на спільні кошти було зроблено капітальний ремонт, придбано обладнання та меблі. Між позивачкою та відповідачем спорів з приводу права власності на квартиру не виникало. У доньки була окрема кімната. 26 листопада 2015 року рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова по справі № 645/8698/15 шлюб з відповідачем було розірвано. Рішення набуло законної сили 07 грудня 2015 року. Під час розгляду позову про розірвання шлюбу в суді спори щодо спільного майна, набутого під час перебування у шлюбі, не заявлялися та не розглядалися. Під час перебування у шлюбі між позивачкою та відповідачем шлюбний договір не укладався, поділ майна не здійснювався. Після розірвання шлюбу донька проживає з позивачкою. До недавнього часу в позивачки не було жодних проблем з своїми правами щодо спільного з відповідачем майна. Однак, у грудні 2021 року вона стала відчувати певні труднощі із користуванням спільною квартирою, оскільки вона дізналася, що відповідач у невстановлений нею час та за невстановлених обставин змінив замки/частини замків та ключі до вхідних дверей у спільну квартиру, що зробило неможливим їй користування нею за його відсутністю. Так у січні 2022 року в неї з`явилася потреба відвідати спільну квартиру за відсутності відповідача (приготувати їжу для доньки, яка у той час гостювала у відповідача, та нагодувати її після школи) однак через відсутність ключів не змогла цього зробити. Після цього, 13.01.2022 року вона зателефонувала відповідачу та попросила його усунути перешкоди для користування їхнімспільним майном, яким є квартира. Під час розмови відповідач повідомив, що не розглядає квартиру як спільне майно. Таким чином, відповідач незаконно обмежив її право на користування майном, що перебуває у їхній спільній власності, яким є квартира [ADDRESS] . Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09 лютого 2022 року відкрито провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Фрунзенського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Бугрія В.М. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 06.12.2022 року прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. 09.03.2023 року від відповідача надійшов відзив, в обґрунтуванні якого вказав, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони разом з дитиною проживали у квартирі [ADDRESS] , та яка на праві приватної власності належала відповідачу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З метою покращення умов для проживання сім?ї, було вирішено переїхати із вищевказаної квартири. Єдиним можливим варіантом, який би влаштовував з огляду на те, що дитина має інвалідність, було саме придбання нового житла. Так, 14 червня 2010 року між відповідачем (покупець) та [PERSON] (продавець) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець передала у власність покупця квартиру [ADDRESS] . Відповідно до пункту 3 вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2010 року, продаж здійснювався за 430500,00 грн., що за згодою сторін склало еквівалент 54500,00 доларів США (на момент укладення договору). Слід зазначити, що на момент укладення вищевказаного договору, грошові кошти у розмір 430500 грн. що склало еквівалент 54500 доларів США були занадто великою сумою для сім?ї відповідача, а тому сторони фактично не могли мати вказану суму у своїй спільній сумісній власності. Доходи відповідача в період з 2003 року по 2010 рік не могли бути достатніми для накопичення необхідної суми з метою придбання спірної квартири. Доходи позивача з місця роботи (Харківський національний педагогічний університет імені Г.С. Сковороди) за час перебування у зареєстрованому шлюбі також не були достатніми для накопичення необхідний суми. Невеликі доходи та витрати, не дозволяли сторонам спільно зібрати кошти у розмірі 430500 грн., що складало еквівалент 54500 доларів США для придбання спірної кварти з огляду на що, відповідач звернувся за допомогою до своїх батьків - [PERSON] , [PERSON] 11 червня 2010 року відповідач надав [PERSON] , [PERSON] розписку, якою підтвердив, що 11 червня 2010 року отримав від останніх грошові кошти у сумі 50000 (п?ятдесят тисяч) доларів США готівкою, що згідно розписки були передані відповідачу у власність для укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно розписки від 11.06.2010 року відповідач зобов?язався повернути грошові кошти у сумі 50000 (п?ятдесят тисяч) доларів США готівкою до 11 червня 2025 року або за першою вимогою [PERSON] та [PERSON] 03 квітня 2020 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. Відповідно до п.2.3. договору, позичальник зобов?язується до 11 червня 2025 року або за першою вимогою позикодавців повернути останнім суму позики визначену п. 1.1 цього договору. [PERSON] , [PERSON] було надано відповідачу письмову вимогу від 17.03.2022 року про повернення суми позики. Станом на день подання даного відзиву відповідач ще не повернув [PERSON] та [PERSON] 50000 (п?ятдесят тисяч) доларів США, що 11.06.2010 року були передані відповідачу у власність для укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . З огляду на вказане, сума 430500 грн., що складає еквівалент 54500 доларів США, за яку придбано спірну квартиру не могла вважатися спільною сумісною власністю, оскільки джерелом походження вказаної суми не були заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані сторонами за період шлюбу або одним із них. Натомість, сума 430500 грн., що складає еквівалент 54500 доларів США за яку придбано спірну квартиру є особистою приватною власністю відповідача, оскільки джерелом походження вказаної суми є зобов?язальні відносини, які виникли між відповідачем та його батьками. З моменту розірвання шлюбу, відповідач залишився проживати у своїй квартирі [ADDRESS] та проживає там до сьогоднішнього дня. Жодних претензій або майнових вимог щодо прав власності відповідача на спірну квартиру, позивачем не пред`являлось ні в період шлюбу, ні після його розірвання. Позивач протягом восьми років з моменту розірвання шлюбу взагалі не цікавилася спірною квартирою відповідача, не сплачувала жодних комунальних платежів, не докладала зусиль для підтримання житла у придатному для проживання стані. Крім того, сторонами в період зареєстрованого шлюбу було придбано квартиру [ADDRESS] , якою наразі користується позивач, що підтверджує те, що у останньої фактично є місце для проживання. 28.03.2023 року від позивачки надійшла відповідь на відзив, в обґрунтуванні якої вказала, що єдиним доводом відповідача, який відноситься до предмета доказування у цьому спорі, є його заява у відзиві про те, що спірна квартира не є об`єктом спільного сумісного володіння колишнього подружжя, оскільки її начебто придбано на кошти, які відповідач позичив у батьків 11.06.2010 року в сумі 5000 доларів США. Крім того, ні до, ні під час оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири відповідач не повідомляв позивача або нотаріуса про те, що купівля здійснюється за його особисті кошти, а навпаки, відповідно до п. 12 договору купівлі-продажу від 14.06.2010 року, позивач давала згоду на придбання об?єкту спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, наведена відповідачем заява про придбання спірної квартири на позичені кошти та додані на її підтвердження в якості доказів документи презумпцію спільності майна подружжя не спростовують, а є неприхованою спробою відповідача уникнути законного та справедливого поновлення порушеного відповідачем права власності позивача. Вартий уваги той факт, що спірна квартира була придбано за наявні у колишнього подружжя кошти, більшу частину (більше 30000 доларів США) яких складали заощадження позивача, наявні в неї до шлюбу з відповідачем, кошти які подружжю подарували на весілля (більше 7000 доларів США), на народження дитини (близько 3000 доларів США), спільні наявні заощадження за сім років спільного життя (близько 10000 доларів США), які відкладалися з кожного прибутку, з кожної заробітної плати. Родина на всьому економила, не мала коштовних речей у власності, не дозволяла собі коштовного відпочинку. Витрати родини були невеликими. Однак, невеликі доходи кожного з подружжя, рідко були меншими 300 доларів США на місяць на кожного. Значна частина цих грошей заощаджувалася та накопичувалася протягом 7 (сім) років. Отже позичання коштів на придбання спірної квартири не мало жодного сенсу для родини, оскільки наявних власних грошей цілком вистачало. Якщо відповідач і позичив у своїх батьків гроші, то на якісь свої особисті цілі, які не пов?язані з придбанням квартири або з інтересами родини. Позивач ці кошти ніколи не бачила, не приймала участі у їх витрачанні. Як ними розпорядився відповідач позивачу невідомо. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 07.08.2024 року закрито підготовче судове засідання і призначено справу до судового розгляду. В судовому засідання представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач та представник відповідача заперечували щодо задоволення позовних вимог. \~ \~ \~ \~ Заслухавши присутніх учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 липня 2003 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . 14.06.2010 року позивачем і відповідачем на спільні з відповідачем кошти, було придбано трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , про що в той же день було укладено договір купівлі-продажу, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Маслак Н.В. (р. № 840 від 14.06.2010). 26 листопада 2015 року рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова по справі № 645/8698/15 шлюб з відповідачем було розірвано. Рішення набуло законної сили 07 грудня 2015 року. 14 червня 2010 року між відповідачем (покупець) та [PERSON] (продавець) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець передала у власність покупця квартиру [ADDRESS] . Відповідно до пункту 3 вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2010 року, продаж здійснювався за 430500,00 грн., що за згодою сторін склало еквівалент 54500,00 доларів США (на момент укладення договору). Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. 11 червня 2010 року відповідач надав [PERSON] , [PERSON] розписку, якою підтвердив, що 11 червня 2010 року отримав від останніх грошові кошти у сумі 50000 (п?ятдеся тисяч) доларів США готівкою, що згідно розписки були передані відповідачу у власність для укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно розписки від 11.06.2010 року відповідач зобов?язався повернути грошові кошти у сумі 50000 (п?ятдесят тисяч) доларів США готівкою до 11 червня 2025 року або за першою вимогою [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні свідки підтвердили факт передання коштів відповідачу саме для придбання спірної квартири, а також в матеріалах справи є розписка (а.с.69) та договір позики (а.с. 70-72). Суд звертає увагу на те, що з моменту розірвання шлюбу до моменту пред?явлення позовної заяви, а саме протягом восьми років, позивач не висувала жодних майнових вимог або претензій до відповідача з приводу спірної квартири, не проявляла інтересу до житла, не відвідувала його, не сплачувала комунальні платежі, не доглядала за станом майна. В даному випадку необхідно звернути увагу на вимоги цивільного законодавства, зокрема на те, що власність зобов`язує. Частиною 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов?язує. Частиною 1 ст.322 ЦК України визначено, що власник зобов?язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивачка як власник протягом восьми років з моменту розірвання шлюбу не виконувала свої обов?язки щодо утримання майна. Позивач, з моменту придбання відповідачем квартири, достовірно знала, що спірна квартира куплена за грошові кошти передані в особисту приватну власність відповідача його батьками, які підлягали поверненню. Але по сьогоднішній день грошові кошти відповідачем не повернуті. Тому з моменту придбання квартира позивач знала, що квартира не є об?єктом спільної сумісної власності, оскільки джерелом походження коштів, за які придбано спірну квартиру є отримання грошей внаслідок зобов?язальних відносини відповідача. Слід зазначити, що сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі придбали також квартиру [ADDRESS] , якою на сьогоднішній день користується позивач. А тому, спірна квартира не є єдиним майном (житлом) придбаним у шлюбі. Жодного доказу того, що позивачка проявляла інтерес протягом восьми років після розірвання шлюбу до спірного майна не має. Крім того, якщо позивач вважала себе співвласником квартири, то остання в період шлюбу могла скористатися своїм правом на укладення з відповідачем договору щодо майна, яке є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.64 СК України) або після розірвання шлюбу - договору про порядок користування спільним майном (ч. 1 ст.369 ЦК України), або про поділ такого майна. Тобто на момент пред?явлення позовної заяви спір між сторонами був відсутній. У постанові Верховного суду від 16.12.2020 по справі № 332/3299/13-ц щодо аналізу ст.83 ЦПК України, колегія суддів звернула увагу, на те що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об?єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи . У постанові Верховного суду по справі № 753/9240/18 суд зазначив, що: «процесуальним обов?язком позивача є подання доказів разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦІК України), а в силу положень частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї». Наявність розписки, договору позики, а також доказів про реальні доходи сторін за період перебування у шлюбі свідчать доведення відповідачем джерела походження коштів, за які придбано спірну квартиру. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У відповідності до ч.2 ст. 61 СК України, об?єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. \~ \~ \~ \~Відповідно до 4.3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім?ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. \~ \~ \~ \~ Відповідно до п. 3 ч.1 ст.57 ЦПК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали її, йому особисто. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц зазначено: «Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно с особистою приватною власністю. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку» Також, у постанові від 22.02.2021 року Верховним Судом в аналогічній справі № 756/2527/16-ц (провадження № 61-5837св20) зроблено наступні висновки: «Вирішуючи спір у цій справі на підставі доказів, що належним чином оцінені, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що відповідачем спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, а саме поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру, яка була придбана хоч і період шлюбу проте за її кошти. Суди вірно виходили з того, що вказана квартира придбана відповідачем за особисті кошти, частково отримані від її матері». Як вже було зазначено, спірна квартира була придбана за кошти батьків відповідача, які останньому були передані у власність для придбання спірної квартири. У постанові від 09.07.2021 року Верховного Суду у справі № 161/8116/19 (провадження № 61-22259св19) зроблено наступні висновки: «Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело.» У постанові від 09.06.2020 року Верховного Суду по справі №522/20907/16-ц (провадження № 61-1595св17) зроблено наступний висновок: «Для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружися не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До мого, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов?язальних правовідносин.» У постанові від 24.03.2020 року Верховного Суду по справі № 521/20211/16-ц (провадження № 61-47423св18) вказане наступне: «У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня від 2018 року у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345с618), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-4 (провадження № 61-1261с618), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048с618) зроблено висновок по застосуванню статті 65 СК України та вказано, що «для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно. Воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов?язальних правовідносин». Такі ж висновки щодо укладення договору позики, за яким позичальником виступає один з подружжя, викладені у постанові від 16.03.2021 року Верховного Суду по справі №133/2718/18 (провадження № 61-1002св 19). Отже, суд дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частин 1, 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: dismissed