Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

27.03.2024 позивач [PERSON] , через свого представника, звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що вироком Липовецького районного суду Вінницької області № 136/1185/22 від 21.03.2023 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 гривень. Вирок набув законної сили 21.04.2023. Позивачка [PERSON] у даному кримінальному провадженні була визнана потерпілою. Протиправні дії [PERSON] , кваліфіковані за ч. 1 ст. 126 КК України полягали в тому, що 30.06.2022 о 19:00 год., він перебуваючи неподалік будинку, де проживає позивачка [PERSON] у с. Струтинка Вінницького району на грунті особистих неприязних відносин, внаслідок ревнощів, з метою спричинення фізичного болю та нанесення тілесних ушкоджень, незаконно, протиправно, розуміючи незаконність своїх дій та суспільно небезпечних наслідків, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи свої суспільно-небезпечні дії та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, керуючи мотоблоком марки ZUBR JR-Q79E, синього кольору, виїхавши з подвір`я, не реагуючи на прохання [PERSON] зупинити мотоблок, під`їхавши до останньої, умисно скерував кермо вищевказаного транспортного засобу у напрямку потерпілої [PERSON] , яка стояла на узбіччі дороги, внаслідок чого здійснив наїзд на неї. У свою чергу позивачка [PERSON] , зазнавши удару вказаним предметом, відчула різкий фізичний біль в області колін без порушення анатомічної цілісності тканин, не втримавши рівноваги впала на проїжджу частини дороги, від чого отримала легкі тілесні ушкодження. Того ж дня [PERSON] була доставлена бригадою швидкої медичної допомоги до КНП "Іллінецька міська лікарня" о 20:35 год. Після рентгенографії колінного суглоба їй було встановлено діагноз "Забій колінних суглобів. Забій ліктьового суглоба", що підтверджується довідкою КНП "Іллінецька міська лікарня" № 01-32/1602 від 10.07.2023. Завдані [PERSON] позивачці 30.06.2022 травми завдали їй фізичного болю та душевних страждань від цього болю. Позивач тривалий період часу змушена була витрачати для захисту свої прав, знаходилась у постійній емоційній напрузі. Це спричинило їй моральні страждання, призвело до порушення ритму життєвих зв`язків побутового укладу. Відтак, моральна шкода завдана [PERSON] полягала у фізичному болю стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 20 000 грн. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 08.04.2024 призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Сторони не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач подав до суду відзив, який обґрунтовує наступними обставинами. Позовні вимоги відповідачем не визнаються в повному обсязі, оскільки вони є необгрунтованими, безпідставними та протиправними. Обставини, на які посилається позивач в своїй позовній заяві щодо обгрунтування розміру моральної шкоди, зводяться лише до загальних фраз і не містять ні доказів, що їх підтверджують, ані посилання на них. Так, як зазначає позивач, їй було встановлено діагноз "Забій колінних суглобів. Забій ліктьового суглоба" внаслідок чого їй було спричинено моральні страждання, і що призвело до порушення ритму життєвих зв`язків, побутового укладу, проте яким саме чином це призвело до таких результатів позивач не зазначає і жодного доказу цього не надає. Враховуючи вказані вище обставини справи, відповідач вважає, що позов [PERSON] до нього, [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не підлягає задоволенню повністю і в задоволенні вказаної позовної заяви слід відмовити в повному об`ємі за безпідставністю. Позивач у встановлений законом строк відповіді на відзив не подала. У судове засідання сторони не з`явились, подали заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, приходить до наступного висновку з огляду про таке. Відповідно до вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 21.03.2023 [PERSON] (відповідача по даній справі) визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 гривень. Вирок набув законної сили 21.04.2023. У кримінальному провадженні потерпілою від злочинних дій [PERSON] було визнано [PERSON] . Як вбачається з вироку Липовецького районного суду Вінницької області по справі № 136/1185/22 від 21.03.2023 (а.с. 4-5) протиправні дії [PERSON] , кваліфіковані за ч. 1 ст. 126 КК України, як умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень. Кримінальне правопорушення було вчинено за наступних обставин. 30.06.2022 о 19:00 год., [PERSON] , перебуваючи в [ADDRESS] , неподалік домогосподарства під номером 18, на ґрунті раптово виниклого умислу на завдання фізичного болю, через особисту неприязнь внаслідок ревнощів до [PERSON] , усвідомлюючи свої суспільно-небезпечні дії та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, керуючи мотоблоком марки ZUBR JR-Q79E, синього кольору, виїхавши з подвір`я, не реагуючи на прохання [PERSON] зупинити мотоблок, під`їхавши до останньої, умисно скерував кермо вищевказаного транспортного засобу у напрямку потерпілої [PERSON] , яка стояла на узбіччі дороги, внаслідок чого здійснив наїзд на неї. У свою чергу [PERSON] зазнавши удару вказаним предметом, відчула різкий фізичний біль в області колін без порушення анатомічної цілісності тканин, на втримавши рівноваги впала на проїжджу частини дороги, від чого отримала легкі тілесні ушкодження. Судом було встановлено, що [PERSON] при ухваленні вироку у судовому засіданні свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку визнав за обставин вказаних в обвинувальному акті, які підтвердив суду, погодившись з кваліфікацією вчиненого ним діяння, у вчиненому щиро розкаявся, просив пробачення у потерпілої в ході судового розгляду. Цивільний позов в рамках кримінального провадження потерпілою не заявлявся. До позовної заяви представником позивача в якості доказу було долучено довідку КНП "Іллінецька міська лікарня" № 01-32/1602 від 10.07.2023 (а.с. 6) з якої слідує, що 30.06.2023 о 20:35 год. [PERSON] була доставлена бригадою швидкої медичної допомоги до КНП "Іллінецька міська лікарня". Після рентгенографії колінного суглоба їй було встановлено діагноз "Забій колінних суглобів. Забій ліктьового суглоба". Вказана довідка підтверджує той факт, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] позивачці 30.06.2022 було завдано фізичного болю та душевних страждань від цього болю. У позовній заяві позивач зазначає, що тривалий період часу змушена була витрачати для захисту свої прав, знаходилась у постійній емоційній напрузі. Це спричинило їй моральні страждання, призвело до порушення ритму життєвих зв`язків побутового укладу. Відтак, моральна шкода завдана їй полягає у фізичному болю стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із цим болем. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.126 КК України відносно [PERSON] є встановленою та не підлягає доведенню, оскільки у суду відсутні сумніви щодо достовірності зазначених обставин та дій встановлених вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 21.03.2023. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Зібрані у справі докази підтверджують вину відповідача у вчиненні, дій, які кваліфіковано за ч.1 ст. 126 КК України, тобто умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесні ушкодження [PERSON] , при цьому дії [PERSON] були неправомірними, що доведено дослідженими у ході судового розгляду доказами, що наявні в матеріалах справи, між такими діями та моральною шкодою, заподіяною потерпілій [PERSON] , є безпосередній причинний зв`язок та є вина відповідача, отож він має нести юридичну відповідальність. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 дійшла висновку, що виходячи з положень ст.ст.16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). По своїй суті зобов`язання з компенсації моральної шкоди є досить специфічним, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, яка завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір цієї особи з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, - рішення суду, у якому визначені спосіб і розмір такої компенсації (висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 1 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц). Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Так рішенням від 27.07.2004 по справі «Ромашов проти України» ЄСПЛ присудив заявнику у відшкодування моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду справи Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлена письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, без наявності яких Суд може відхилити вимогу повністю або частково. Проте Суд, враховуючи той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована лише шляхом констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи зазначене, суд вважає частково доведеними вимоги про відшкодування моральної шкоди з відповідача, зважаючи на те, що внаслідок протиправних винних дій відповідача позивачці [PERSON] завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю, стражданнях, яких вона зазнала в наслідок такого болю, а також протиправних дій відносно неї з боку [PERSON] , тому з огляду на засади розумності та справедливості, приходить до висновку про часткове задоволення позову та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 4 000 гривень. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами Глави 8 ЦПК України. Враховуючи те, що позов задоволено частково (на 20%), а при пред`явлені його до суду позивач була звільнена від сплати судового збору відповідно до ст.5 Закону України "Про судовий збір", відтак суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 242 грн. 24 коп. (1211,2 * 20%=242,24) На підставі викладеного та

Outcome: partial