Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

І Стислий виклад позицій сторін На розгляд Добровеличківського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява, в якій [PERSON] просить стягнути з [PERSON] 599 853,80 грн в рахунок стягнення боргу за договором позики від 19.02.2024 та вирішити питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 19.02.2024 відповідач [PERSON] взяв у позивача [PERSON] у борг грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 11000 доларів США, про що 19.02.2024 відповідач власноручно написав письмову боргову розписку із зобов`язанням повернути вказані кошти не пізніше 31.05.2024. Відповідно до договірних відносин, відповідач взяв на себе зобов`язання, у разі неповернення у визначений строк грошових коштів, сплатити позивачу відсотки за користування позикою у розмірі 120% річних за весь період користування. Виконуючи досягнуті домовленості, позивач передав відповідачу готівкові кошти в іноземній валюті у сумі 11000 доларів США. Проте відповідач, у визначений сторонами строк, не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики, чим істотно порушив майнові інтереси позивача. За наведеного, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 599 853,80 грн, навівши наступний розрахунок позовних вимог: сума позики 11000 доларів США + 3887 доларів США відсотки за користування позикою = 14887 доларів США, що відповідно до курсу валют НБУ становить в еквіваленті 599 853,80 грн. Представник позивача, в судовому засіданні 07.10.2024, подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач збільшує період нарахування відсотків за користування позикою та просить стягнути з відповідача 776 904,75 грн, з розрахунку: 11000 доларів США сума позики + 8281 доларів США відсотки за користування позикою = 19281 доларів США, що відповідно до курсу валют НБУ становить в еквіваленті 776 904,75 грн. Також позивач наводить попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, до якого включає сплачену суму судового збору та витрати на правничу допомогу в розмірі 7500 грн. В судовому засіданні 07.10.2024 позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Ведющенко В.В. підтримали збільшені позовні вимоги, просили про їх задоволення та вирішення питання розполіду судових витрат. Відповідач [PERSON] визнав збільшені позовні вимоги позивача [PERSON] , просив вирішити справу в даному судовому засіданні. Також зазначив, що відзив на позовну заяву надавати не бажає. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 14.08.2024 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 387/832/24 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.09.2024. 02.09.2024 до суду надійшла заява відповідача, в якій останній позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі. Просив провести розгляд справи в підготовчому судовому засіданні без його участі. За наслідками підготовчого судового засідання 04.09.2024 судом відкладено підготовче засідання на 07.10.2024, про що постановлено відповідну ухвалу. 07.10.2024 представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог до суми 776 904,75 грн. Ухвалою суду, занесену до протоколу судового засідання від 07.10.2024, заяву представника позивача про збільшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду. 07.10.2024 відповідачем подано заяву, в якій збільшені позовні вимоги визнаються відповідачем в повному обсязі. Також відповідач зазначив про визнання заявлених позивачем до стягнення судових витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу. З урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд зважає на положення статті 206 ЦПК України, відповідно до яких відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з частиною третьою статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд вважає, що визнання відповідачем позову слід прийняти, оскільки воно не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси сторін та інших осіб, а також підтверджується матеріалами справи. За наведеного суд дійшов висновку про наявність підстав для винесення рішення у підготовчому судовому засіданні відповідно до положень статті 206 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що19 лютого 2024 року [PERSON] написав письмову боргову розписку, у якій зазначив, що 19 лютого 2024 року він отримав від [PERSON] грошову позику в розмірі 11000 доларів США, яку зобов`язався повернути у строк, не пізніше 31 травня 2024 року. У разі не виконання взятих на себе зобов`язань у строк, визначений в розписці, [PERSON] зобов`язався сплатити [PERSON] відсотки за користування позикою у розмірі 120% річних. Оригінал розписки знаходиться у матеріалах справи (а.с. 24). Проте, у визначений в розписці строк, відповідач грошові кошти не повернув. Звертаючись до суду із вказаним позовом (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог), позивач, крім переданих відповідачу в позику коштів на загальну суму 11000 доларів США, просив стягнути відсотки в розмірі 120 % від суми боргу за період користування позикою з 19.02.2024 по 05.10.2024 (включно), що складає 8281 доларів США. Загальна сума боргу складає 19281 доларів США, що відповідно до курсу валют НБУ становить в еквіваленті 776 904,75 грн. IV. Норми права, які застосував суд. Між сторонами склалися цивільні правовідносини з договору позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або кількість речей того ж роду і якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі№ 201/11388/17 провадження № 61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц. Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно із частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржниквидав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно доправової позиції Великої Палати Верховного суду у справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти ,так і не резиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод,які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України боржник який просрочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від просроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. V. Мотивована оцінка і висновки суду. Суд враховує, що розписка від 19.02.2024 про отримання у борг від [PERSON] грошових коштів у розмірі 11000 доларів США зі строком поверння не пізніше 31.05.2024 та сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 120 % річних, у випадку не повернення позики в установлений строк, написана власноручно позичальником відповідачем [PERSON] . Тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Даний факт відповідачем визнається в повному обсязі. Сторони дотримались письмової форми договору, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Суд приймає розрахунок позивача щодо нарахування відсотків в сумі 8281 доларів США за користування коштами у розмірі 11000 доларів США за період з 19.02.2024 по 05.10.2024. Враховуючи вказане суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 11000 доларів США та відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 8281 доларів США підлягають задоволенню в повному обсязі, як такі, що доведені належними та допустимими доказами та визнаються відповідачем у справі. VІ Розподіл судових витрат. При вирішенні питання розподілу судових витрат на сплату судового збору та витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК, витрати, пов`язані з правничою допомогоюадвоката,несуть сторони,крім випадківнадання правничоїдопомоги зарахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається насторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані зрозглядом справи, покладаються: 1)у разі задоволення позову - на відповідача; 2)у разі відмови в позові - на позивача; 3)у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторонни або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань,безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 8 статті 141 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 01.06.2024 між [PERSON] та адвокатом Ведющенко В.В. укладено Договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого адвокат бере на себе зобов`язання здійснювати правове обслуговування клієнта, з наданням права без обмежень адвокату як представнику сторони прав та обов`язків сторони, в усіх судових інстранціях в тому числі в усіх органах, установах та організаціях, в тому числі по питаннях пов`язаних з подачею та розгляду і виконання цивільного (адміністративного) позову, з правом підпису адвокатом всіх необхідних процесуальних документів в інтересах клієнта , а клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар за надання юридичної допомоги. Представником позивача, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу додано; договір про надання професійної правничої допомоги від 01.06.2024; розрахунок витрат на правову допомогу від 07.10.2024; акт прийому-передачі виконаних робіт по наданню правової допомоги від 07.10.2024 року, де зазначено вид послуг, здійснених адвокатом, їх вартість, що визначена в сумі 7500,00 грн; розрахункову квитанцію серія ААКР № 66475 від 07.10.2024 про оплату коштів за надання правничої допомоги в розмірі 7500,00 грн.. Позивач довів обґрунтованість та співмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу з реальним обсягом такої допомоги у суді першої інстанції, часом, витраченим на надання таких послуг, критерію реальності таких витрат. Відповідач, у поданій до суду заяві, визнає в повному обсязі заявлені позивачем витрати на правову допомогу. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500,00 грн, які є співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання розподілу судового збору, сплаченого позивачем, суд виходить з наступного. Позивачем заявлено позовні вимоги майнового характеру на загальну суму стягнення 776 904,75 грн, розмір судового збору з яких становить 7 769,04 грн. Позивачем, згідно платіжних інструкцій № 0.0.3689545788.1 від 08.06.2024 на суму 5 998,53 грн та №0.0.3926134870.1 від 06.10.2024 на суму 1 770,51 грн, сплачено 7 769,04 грн судового збору. Згідно ч.1ст.142 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач позов визнав на стадії підготовчого провадження у справі, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем за позовними вимогами, в сумі 3 884,52 грн слід повернути позивачу з державного бюджету, а з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 3 884,52 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved