Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

Позивач 26.07.2024 року звернувся до суду із позовною заявою про встановлення факту родинних відносин, зобов`язання вчинити дії, мотивував вимоги позову наступним. [PERSON] (позивач у справі), [INFO] народився та виріс у місті Бердичеві у міському пологовому будинку. Відповідно до отриманою інформації його біологічна матір [PERSON] внаслідок життєвих обставин відмовилась від нього - [PERSON] , одразу після його народження у пологовому будинку через збіг декількох негативних обставини, скрутне фінансове становище та відсутність об`єктивних на той час можливості виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечити навчання, відсутність умов створювати належні умови для розвитку. Після того, як біологічна мати написала заяву про відмову, надала всі необхідні документи, були передані органам опіки та піклування, дитину помістили у відділення дитячої лікарні для новонароджених. Саме з цього відділення новонародженого [PERSON] було передано для виховання [PERSON] , [INFO] громадянці України, яка в подальшому була зареєстрована як його мати у свідоцтві про народження дитини відповідно до норм чинного законодавства. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] за № [NUMBER] його батьками зазначені: матір - [PERSON] [INFO] громадянка України, батько - [PERSON] , [INFO] , німець за національністю. В книзі записів актів громадянського стану про народження 11.01.1972 року зроблено відповідний запис за № 41. Дитинство проходило у родині батьків у [ADDRESS] . У 1979 році [PERSON] був зарахований до першого класу школи №2 міста Бердичева по вул. Жозефа Конрада, 3 . Його однокласниками та шкільними друзями були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з якими він підтримує зв`язок по даний час та які можуть підтвердити його дитячу біографію. Класними керівниками [PERSON] у школі були [PERSON] та [PERSON] , яка була заслуженим вчителем СССР, а наприкінці своєї кар`єри викладала російську мову та літературу у Єрусалимському університеті. У лавах збройних сил [PERSON] служив за спеціальністю «військовий фельдшер». Після завершення школи він поступив на навчання у Донецький державний університет управління, який закінчив у 1991 році із відзнакою. Після закінчення університету був прийнятий на роботу на посаду у Валютну інспекцію Міністерства фінансів України. У подальшому займав посади у різних установах та організаціях банківського сектору України. На даний час [PERSON] займається активною громадською діяльністю, є членом Громадського об`єднання «Стоп, корупція», супроводжує ряд комерційних та соціальних проектів у якості консультанта. У 2010 році з [PERSON] зконтактувалась [PERSON] ([PERSON]), яка є племінницею [PERSON] . При зустрічі [PERSON] розповіла про те, що її тітка [PERSON] , яка проживає у Ізраїлі на даний час тяжко хворіє. [PERSON] є сестрою матері [PERSON] , яка померла [INFO] , тобто є її рідною тіткою, є єдиною родичкою по материнської лінії. Вона з нею підтримувала теплі відносини, регулярно спілкувалась з питань її стану здоров`я, життєвих потреб та побажань. Під час одній з таких розмов, [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що у період її проживання в Україні у місті Бердичеві вона народила хлопчика, якого унаслідок певних життєвих обставин вона віддала на виховання іншій жінці, яка на той час перебувала на лікуванні у акушерському відділені пологового будинку міста Бердичева унаслідок втрати власної вагітності, яке відбулося за декілька днів до народження [PERSON] зимою 1971 року. Як пояснювала [PERSON] , з огляду на вік та соціальний стан її тітка не мала на той час можливостей належно утримувати дитину, шукаючи більш приємної долі для дитини віддавати новонародженого до державного дитячого будинку вона не мала бажання. З огляду на ці обставини, [PERSON] прийняла рішення передати [PERSON] на виховання до родини із можливостями належного утримання та забезпечення майбутнього для дитини. Працівниці пологового будинку, які були обізнані у вказаній ситуації [PERSON] , запропонували [PERSON] прийняти новонародженого до себе у родину на виховання. Єдиною умовою [PERSON] попросила періодично повідомляти їй про зростання дитини та надсилати фото. У подальшому у [PERSON] інших дітей не народилося, вона залишилась одинокою, не маючи інших близьких рідних родичів окрім племінниці [PERSON] , з якою вона і поділилася своєю мрією та потребою про поновлення родинного зв`язку із своєю дитиною тобто з [PERSON] .. У 2010 році [PERSON] відвідав Ізраїль, де перебував упродовж декількох діб. Під час перебування він зустрівся з декількома особами, які також розповідали йому про те, що упродовж останніх років життя його розшукувала [PERSON] , яка є його біологічною матір`ю. У цей же час, [PERSON] повідомила [PERSON] , що при останньому відвідуванні [PERSON] - його біологічної матері, остання передала їй як єдиній близькій людині - своїй племінниці ряд документів та фотографій, у тому числі і фото з дитинства [PERSON] . Вивченням переданих документів він з`ясував що, на деяких із них виконані [PERSON] власноручні записи із наступним змістом: «На добру згадку від сина [PERSON] ». [PERSON] почав з`ясовувати відомості про дійсність обставин свого народження у своєї матері [PERSON] . Вона підтвердила фактичні обставини його народження та реєстрації його як її дитини - [PERSON] . У подальшому, [PERSON] познайомився із особами, які підтримували контакт із його матір`ю упродовж останніх років її життя. Так він встановив, що серед вказаних осіб були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказані особи пояснили [PERSON] , що вони, будучи членами громади вихідців з України у Ізраїлі, підтримували [PERSON] , у тому числі здійснювали відвідування її за місцем проживання та у лікарні та Хоспісі Golden Care, супроводжували лікування та регулярно спілкувались із нею телефонним зв`язком. У ході вказаних відвідувань вона розповідала їм про [PERSON] та, з огляду на її дуже важкий стан здоров`я, прогресуючу хворобу, просила посприяти у встановленні його контактних даних з метою поспілкуватися з ним або передати йому відомості про неї та обставини її життя. Також неодноразово вона наполягала на своєму бажанні поінформувати [PERSON] про те, що вона є його матір`ю та її прохання довести їй останню передсмертну волю, яка полягала у проханні відвідати місце її поховання та віддати шану їй шляхом організації проведення поминальних обрядів за іудейською традицією із його участю, як її сином. Як встановлено, це можливо тільки у випадку офіційного підтвердження наявності родинних зв`язків між ними. Крім того, своїм знайомим [PERSON] повідомляла про наявність у неї в Києві дорослого сина - [PERSON] , вона показувала його дитячі фотографії, розповідала їм про життєві обставини у яких вона була змушена залишити дитину іншій особі. Водночас вона неодноразово зверталася до [PERSON] ( [PERSON] ) із проханням допомогти їй у встановленні контакту із сином - [PERSON] . Водночас нею висловлювались прохання повідомити [PERSON] відомості про те, що вона хворіє та, з огляду на стрімкий розвиток хвороби, бажає з ним зустрітись. На початку 2022 року [PERSON] при особистій зустрічі передала [PERSON] фотографію, яку їй передала [PERSON] перед смертю. Вказане фото є дитячим фото [PERSON] у віці п`яти років, аналогічне фото зберігається у родинному архіві (архіві [PERSON] ). На зворотній стороні фотографій наявний запис: «На добрую память от сына [PERSON], [INFO]». Відповідно до копії Висновку про смерть виданої ізраїльською клінікою « Голден Кеа Хоспітал » (Golden Care Hospital) [PERSON] [INFO], вона була госпіталізована до лікувального закладу після госпіталізації в лікарні Вольфсон для продовження медичного спостереження та медсестринського догляду у складному стані, з 2007 року вона хворіла на онкологічне захворювання, перебувала під наглядом лікаря онколога з приводу злоякісної пухлини тіла, від операції відмовилася, а [INFO] о 6:00 було зареєстровано її смерть. Відповідно до копії Запису акту про народження №546 від 03.01.2023 за№Т-4, який виданий Державним архівом Чернігівської області [PERSON] , народилася [INFO] , її батьком був [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Мати [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] у віці 56 років. У [PERSON] була сестра - [PERSON] , яка народилася [INFO] , померла [INFO] відповідно до свідоцтва про смерть за № [NUMBER] . Таким чином, крім [PERSON] , яка є дочкою [PERSON] та відповідно племінницею [PERSON] , інших родичів не має. Згідно свідоцтва про шлюб № [NUMBER] від 28.07.1989 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відомості про обставини народження [PERSON] , які викладені у обґрунтуванні позову, підтверджуються також поясненнями його матері - [PERSON] , поясненнями друзів [PERSON] - [PERSON] , проживає у [ADDRESS] , тел. [NUMBER] , який підтвердив обставини повідомлення [PERSON] інформації про наявність у неї сина - [PERSON] , пояснення [PERSON] , яка проживає у [ADDRESS] , телефон: [NUMBER] (копії зазначених пояснень додаються), а також - [PERSON] - яка і передала [PERSON] усі відомості від його матері [PERSON] щодо обставин його народження. З метою встановлення документів, які підтверджують факт народження [PERSON] від [PERSON] , було направлено адвокатські запити до Архівного відділу Бердичівської районної військової адміністрації Житомирської області. Згідно інформації, яка міститься у відповіді від 20.07.2023 року за №156 на запит відомості та записи, про відмову від дитини громадянкою України [PERSON] на зберігання в архівний відділ Бердичівської райдержадміністрації не передавалися. Відповідно до інформації Комунального некомерційного підприємства «Бердичівська міська лікарня» Бердичівської міської Ради, інформацію про відмову [PERSON] , [INFO] , від дитини (хлопчика) у період часу з 01.грудня 1971 року по 28 лютого 1972 року у облікових книгах або інших облікових документах не можливо надати, враховуючи той факт, що терміни зберігання Журналу реєстрації прийому вагітних, роділь і породіль ф.002/о складає 50 років відповідно до наказу МОЗ України від 13.02.2006 року №67. Що стосується карти розвитку новонародженого ф.097/о термін зберігання цього документу складає 25 років відповідно до Наказу МОЗ від 21.01.2016 року №29 та історія пологів за ф.096/о також зберігається 25 років, відповідно до наказу МОЗ України від 21.01.2016 року №29. Враховуючи викладені обставини, встановити та підтвердити обставини народження [PERSON] документальними доказами на даний час неможливо. Таким чином, на даний час у позивача [PERSON] є бажання засвідчити факт його народження від [PERSON] та виконати останню волю померлої. Підтверджуючими фактами родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] є показання [PERSON] , яка згідно свідоцтва про народження зазначена як його мати, [PERSON] ( [PERSON] ) яка була доглядальницею його біологічної матері, свідчення знайомих осіб, а також пакет документальних доказів. Отже, для виконання останніх заповітів біологічної матері [PERSON] необхідне визнання юридичного факту її материнства. Відповідно до вимог Сімейного кодексу України, а саме положень ст.132 у разі смерті жінки, яка вважала себе матір`ю дитини, факт її материнства може бути встановлений за рішенням суду. В судовому засіданні представник позивача підтримав у повному обсязі вимоги позову та просив суд про їх задоволення. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні визнала позов, просила суд його задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Пояснила, що ще до 2010 року вона зустрілася із своєю тіткою [PERSON] - біологічною матір`ю позивача, яка розказала, що [PERSON] її син та подробиці про його народження, передала його фото. Третя особа у справі [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у грудні 1971 року за показаннями лікаря у зв`язку із ускладненнями вагітності була направлена до стаціонарного відділення Бердичівського міського пологового будинку. Незважаючи на вжиті лікарями пологового будинку заходів зберегти вагітність їй не вдалося. Як наслідок, у неї був складний стан, як фізичний та психоемоційний. Вона почала цікавитися у медперсоналу полового будинку про можливості усиновити дитину, яку хтось вирішив залишити у пологовому будинку. Через декілька днів, одна з працівниць акушерського відділення повідомила її, що одна з пацієнток пологового будинку має намір залишити новонароджену дитину - хлопчика та передати її на виховання у іншу родину враховуючи скрутне фінансове становище та відсутність родини та об`єктивних на той час можливості виховувати дитину. Вона висловила свою зацікавленість прийняти цю дитину та зареєструвати її на себе та свого чоловіка. Після того, як біологічна мати дитини (як я тоді дізналася це була [PERSON] , [INFO] ) повідомила медперсоналу пологового відділення про відмову, вона надала згоду на усиновлення новонародженого хлопчика. При передачі дитини їй надали для підписання ряд документів, у яких вона зазначила ім`я новонародженої дитини - [PERSON] . З біологічною матір`ю [PERSON] - [PERSON] вона спілкувалась у пологовому будинку до передачі їй дитини. Вони познайомились та вона розповіла про свої скрутні життєві обставини, які змусили її прийняти рішення про відмову від дитини. Вона їй повідомила про своє бажання мати дитину та наявність у її родині усіх умов для того щоб забезпечити належні умови для зростання та виховання дитини. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] за № [NUMBER] його батьками зазначено її - [PERSON] , [INFO] , як його матір, а батьком вона записала свого чоловіка - [PERSON] , [INFO] , з яким вона перебувала на той час у шлюбі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Звернення до суду із заявою про встановлення факту пов`язано з неможливістю встановлення факту родинних відносин між заявником та спадкодавцем з відповідних державних реєстрів або отримання підтверджуючої інформації із доступних джерел (інформації медичних закладів, державних органів реєстрації, державних архівів тощо). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторона Позивача просить Суд встановити юридичний факт народження його від [PERSON] враховуючи, що його біологічна мати на даний час померла та не може особисто підтвердити факт народження нею дитини, ускладнено відсутністю можливості отримати експертні зразки, а також враховуючи відсутність підтверджуючих документів у пологовому будинку та у державному архіві, факт народження від особи може бути підтверджений іншими доказами, зокрема показами свідків та іншими документами. Предметом доказування у справах про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства є встановлення походження дитини від певної особи. При засвідченні походження дитини від певної особи, надаються докази, що зібрані відповідно до статті 128 Сімейного кодексу України. Згідно з листом Верховного Суду України від 01.01.2012, до заяви про встановлення факту батьківства, у якості доказів можна надавати такі документи: докази, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, господарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником. Зазначений вище перелік не є вичерпним та може розширюватись в залежності від конкретних обставин справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі №643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок що застосування статті 130 СК України та вказано, що «закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України». З урахуванням положень статті 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, він суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Верховний Суд в своїй постанові від 15.04.2021 у справі №361/2653/15- ц вказав, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після. Доказами батьківства також можуть бути фото, електронні повідомлення. Представником позивача вживалися заходи щодо отримання підтверджуючих документів у державних органах та установах. Так, на адвокатський запит щодо наявності дітей, чоловіків, близьких родичів або інших можливих спадкоємців у [PERSON] , про наявність зареєстрованого в Україні заповіту [PERSON] або інших запитів від уповноважених осіб Ізраїлю щодо вказаної особи, який було направлено до Міністерства юстиції України, була надана відповідь за підписом Першого заступника міністра юстиції України в якій зазначено про відсутність інформації про надходження таких запитів. Відповідно до інформації Бердичівської міської лікарні та Бердичівського державного архіву інформація щодо народження [PERSON] дитини та відмови від неї надати немає можливості. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по-батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) «У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р.№ 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів,що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідно заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, а тому вона підлягає до задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved