Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Сініцину О.П. звернулась до суду із позовом до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову зазначає, що позивач [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. Від цього шлюбу у подружжя народилося двоє дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] [INFO] помер чоловік [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина за законом на належне спадкове майно, яке складається з кв. [ADDRESS] , на яку спадкодавець за життя не зареєстрував право власності. Відповідно довідки № 21/S-19 від 15.04.2024, померлий [PERSON] , є власником кооперативної квартири [ADDRESS] . Сума пайового внеску за квартиру була сплачена 04.06.1990 р. в повному обсязі. Померлий 07.09.2022 р. [PERSON] є членом ЖБК «Суднобудівник-19» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.04.1990 року № 360. Будь який спір, щодо спадкового майна відсутній. В установлений законом строк, позивачка та її доньки, [PERSON] та [PERSON] , звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Алейнік Л.О. із відповідними заявами: позивачка щодо прийняття спадщини, доньки щодо відмови від спадщини на користь їх матері, [PERSON] , на підставі чого приватним нотаріусом КМНО Алейнік Л.О. було заведено спадкову справу № 38/2022 від 04.11.2022 року. 08.04.2024 позивач звернулась до приватного нотаріуса КМНО Алейнік Л.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , яка належала її померлому чоловіку, [PERSON] , однак приватним нотаріусом КМНО Алейнік Л.О. було винесено постанову 23- 02/31, якою було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та роз`яснено процедуру вирішення питання в судовому порядку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 червня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Алейнік Л.О. належним чином завірену копію спадкової справи № 38/2022 від 04.11.2022, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 17 липня 2024 року до суду від приватного нотаріуса КМНО Алейнік Л.О надійшла копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року постановлено закрити підготовче провадження та справу призначити до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, при цьому від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, вимоги позову підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Представник відповідача - Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Третя особа - Приватний нотаріус Алейнік Л.О., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, при цьому просила розглядати справу без її участі у відповідності до чинного законодавства. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає позовну заяву без участі сторін по справі та відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 13.11.1982. Від цього шлюбу у подружжя народилося двоє дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження. [INFO] помер чоловік позивача, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.09.2022 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом на спадкове майно, яке складається з права власності на квартиру [ADDRESS] , на яку спадкодавець за життя не зареєстрував право власності. Вказана обставина також підтверджується інформаційними довідками від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.11.2022, 15.11.2022. Померлий [PERSON] є власником кооперативної квартири [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 21/S-19 від 15.04.2024. В установлений законом строк, позивач [PERSON] та її доньки, [PERSON] та [PERSON] звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Алейнік Л.О. із відповідними заявами: позивач [PERSON] щодо прийняття спадщини, [PERSON] та [PERSON] щодо відмови від спадщини на користь їх матері, [PERSON] , на підставі чого приватним нотаріусом КМНО Алейнік Л.О. було заведено спадкову справу № 38/2022 від 04.11.2022. 08 квітня 2024 року приватним нотаріусом КМНО Алейнік Л.О. було винесено постанову 23- 02/31, якою було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно з ч.ч. 2,4 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини іосновоположних свобод від 04.05.1950 р., ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., набрала чинності для України 11.09.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦПК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року). Верховний Суд України у постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» в п.23 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки позивач через відсутність у нього правовстановлюючих документів на спадкове майно не може оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, тому його права підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на це майно. Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1217, 1220 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.1ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Матеріалами справи підтверджено, що доньки позивачки, як спадкоємці першої черги, [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини на користь своєї матері, [PERSON] , тому позивачка, є єдиною спадкоємицею за законом першої черги після смерті її чоловіка, [PERSON] . Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з ч. 8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації (крім земельної ділянки), може бути видане уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування спадкоємцям першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення на підставі правовстановлюючих документів та довідки зазначеного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики будівлі, на яку видається свідоцтво. Відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Згідно зі ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що позивачем вжито всіх заходів для відновлення порушеного права, отже у даному випадку для позивача єдиним способом захисту його права є визнання за нею у судовому порядку права власності на квартиру. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав є визнання права власності. Враховуючи викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved