Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

Позивач Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії з урахуванням 3% річних та інфляційного збільшення у розмірі 122 540 грн. 39 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування вимог позивач зазначає, що 01.02.2009 між Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та [PERSON] було укладено Договір № 383 на відпуск теплової енергії потреб опалення. Зазначений Договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 31.12.2011 року (п. 10.1 Договору), а в частині проведення розрахунків за теплову енергію згідно п.п.61., 6.2 Договору, споживач щомісячно здійснює оплату за теплову енергію у розмірі 80% від планового місячного нарахування та зобов`язаний щомісячно до 15-го числа місяця наступного за розрахунковим, отримати розрахунок за фактично надані послуги. Кінцевий розрахунок споживач здійснює до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим шляхом безготівкового перерахування. При цьому, відповідно до п.10.6. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення дії договору не буде письмової заяви одній із сторін. Так, оскільки жодних заяв про припинення Договору не надходило, Договір продовжує свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). На виконання умов Договору, Постачальник взяв на себе зобов`язання постачати Споживачеві теплову енергію, а Споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни та на умовах, передбачені Договором. Відповідно до розділу 1 Договору, опалювальними приміщеннями є приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.3.2.3 Договору, споживач зобов`язався письмово сповіщати постачальника про зміну власного найменування, організаційно-правової форми, місцезнаходження, банківських реквізитів, про зміну всіх показників, які впливають на кількість теплоспоживання та нарахування за договором. Датою початку порушення зобов`язання є: за січень 2021 з 22.02.2021 по за березень 2023 з 21.04.2023, таким чином, строк виконання вищевказаних помісячних зобов`язань, що випливають на підставі спірного Договору, є таким, що настав. 27.01.2023, 16.03.2023 та 15.08.2023 відповідачу також було направлено Акт звіряння взаємних розрахунків та, враховуючи можливість досудового врегулювання спору, Досудову вимогу, що підтверджується копіями описів вкладення до цінних листів та копіями фіскальних чеків та накладних № 512600426655 від 27.01.2023, №215600426655 від 16.03.2023 та №215600426655 від 15.08.2022. Заперечень щодо відомостей, викладених в Акті звіряння взаємних розрахунків від відповідача не надходило. На підставі наведеного, станом на день пред`явлення даного позову, ціна якого включає суму основного боргу та нараховані на таку заборгованість передбачені ч.2 ст.625 ЦК України та Договором штрафні та фінансові санкції становить: 122 540 грн. 39 коп., в тому числі: основний борг: 115 763 грн. 87 коп.; 3% річних: 407 грн. 66 коп.; інфляційні збитки: 1 977 грн. 72 коп.; пеня: 4 391 грн. 14 коп. Таким чином, відповідач є належним чином обізнаний про існування в нього заборгованості за послуги з теплопостачання перед КП «Теплоенерго», проте продовжує ігнорувати свої обов`язки із оплати спожитої ним послуги, чим порушує права підприємства на отримання оплати за надані послуги з теплопостачання у встановлений законом строк, у зв`язку із чим, позивач вимушений звернутись до суду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.03.2024 матеріали цивільної справи за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості направлено за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою суду від 12.04.2024 у справі відкрито спрощене позовне провадження, з повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 12.04.2024, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. 28.05.2024 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якої просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відмови вказує, виходячи з практики викладеної постановою ВСУ від 22.02.2018 по справі №641/2634/16, постановою ВСУ від 11.11.2019 по справі №646/834/17, між позивачем та відповідачем виникли фактичні договірні відносини на підставі Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, що в свою чергу унеможливлює виникнення у спірний період зобов`язання за Договором №383 від 01.02.2009 (на який позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог). Крім того, відповідно до п.33 Правил №830 та Типового договору, - Виконавець формує та надає рахунок на оплату спожитої послуги споживачу не пізніше ніж за десять днів до граничного строку внесення плати за спожиту послугу. Рахунок надається на паперовому носії. П. 34 Правил №830 та Типового Договору передбачена необхідність здійснення оплати щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу. Тобто, позивач зобов`язаний надавати розрахунки на паперовому носії не пізніше ніж за десять днів до завершення наступного за звітним місяця, таким чином за послуги надані в 2021, позивач зобов`язаний був надати розрахунок до 18.02.2021, а за послуги надані в лютому 2021 до 21.03.2021, і т.д., що позивачем виконано не було, внаслідок чого відповідач не міг своєчасно сплатити надані послуги. Зазначене є простроченням кредитора, та підставою для застосування до спірних правовідносин приписів ст.612 та ст.613 ЦК України. 01.06.2024 представником позивача до суду подано відповідь на відзив. В обґрунтування якої наведено наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 01.02.2009 між Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та [PERSON] було укладено Договір № 383 на відпуск теплової енергії для потреб опалення. Зазначений Договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 31.12.2011 (п. 10.1 Договору), однак відповідно до п.10.6, Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Так, оскільки жодних заяв про припинення Договору не надходило, Договір продовжує свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). 01.05.2021 набрав чинності Закон України від 03.12.2020 № 1060-ІХ Про внесен змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг. Згідно із цим Законом внесено зміни до Закону України що регулюють житлово-комунальні відносини, в тому числі і до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема до пункту 3 Прикінцевих перехідних положень Закону. Відповідно до п. 3 Розділу VI прикінцеві та перехідні положення Закону України «П житлово-комунальні послуги», договори про надання комунальних послуг, укладе до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введені в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. Вважає, що укладений між сторонами Договір №° 383 від 01.02.2009 і відпуск теплової енергії для потреб опалення вважається продовженим на той самі строк і на тих самих умовах. Тобто, твердження позивача щодо унеможливленності виникнення у спірний період зобов`язань за Договором № 383 від 01.02.2009 є безпідставними. Крім того, зазначають, що дана позовна заява стосується стягнення заборгованості відповідача за послуги з постачання теплової енергії за Договором №383 від 01.02.2009 та посилання відповідача на те, що між позивачем та відповідачем виникли фактичні договірні відносини на підставі Типового індивідуального договор про надання послуги з постачання теплової енергії, що начебто в свою чергу унеможливлює виникнення у спірний період зобов`язань за Договором № 383 від 01.02.2009 є помилковими, оскільки Договір № 383 не був розірваний відповідно до ст. 651 ЦК України. Вказує, що положення п.33 та п.34 Правил №630 та Типового договору застосовуються коли відносини виникають на підставі укладення між сторонами Типового договору, а між Відповідачем та Позивачем укладено Договір на відпуск теплової енергії для потреб опалення. Крім того, Відповідач не бере до уваги до п. 35 Правил №830, відповідно до якого оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу, якщо інший порядок та строки не визначені договором. Споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісячно в порядку та строки визначені договором (п.36 Правил №830). Звертають увагу, що відповідно до п. 3.2.1. Договору №383 та його додатків, достовірність відомостей у яких підтверджена підписами сторін, Споживач зобов`язався виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії і обсягах і терміни, передбачені Договором. Разом з тим, зауважують, що заперечень щодо розрахунків інфляційних збитків, 3% річних та пені у Відзиві не наведено, що свідчить про згоду Відповідача з їх розмірами. Вказують, що зобов`язання полягає в оплаті за теплову енергію, яка станом на дату подання цієї відповіді на відзив так і не здійснена Відповідачем. 19.07.2024 відповідачем до суду подано заперечення на відповідь на відзив, зміст яких відповідає змісту відзиву на позовну заяву, поданої 28.05.2024. 02.09.2024 від представника позивача ГоряніноїА.О. надійшли додаткові пояснення, зміст яких відповідає змісту відповіді на відзив, поданої 01.06.2024 представником позивача. 05.09.2024 від відповідача [PERSON] надійшли додаткові пояснення, зміст яких відповідає змісту відзиву на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив. Сторни у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача Горяніна А.О. надала заяву про розгляд справи без її учаті на задоволенні позов наполягала. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником нежилого приміщення ХХ, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 147,4 кв.м., що вбачається з технічного паспорту від 06.08.2008 (а.с.16-17). 01.02.2009 між КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради та [PERSON] укладено договір №383 на відпуск теплової енергії для потреб опалення, за умовами якого теплопостачальне підприємство взяло на себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язався оплачувати теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни та на умовах передбаченими цим договором (а.с. 12-13). Відповідно до п.3.2.1 Договору, споживач теплової енергії зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені Договором. Відповідно до п.6.1 Договору, споживач теплової енергії щомісячно здійснює оплату за теплову енергію у розмірі 80% від планового місячного нарахування. Відповідно до п.6.2 Договору, споживач зобов`язаний щомісячно, до 15-го числа місяця наступного за розрахунковим, отримати розрахунок за фактично надані послуги. Кінцевий розрахунок споживач здійснює до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим шляхом безготівкового перерахування. Зазначений договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 31.12.2011 року (п.10.1 Договору), однак відповідно до п.10.6 Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Суду не надано доказів того, що відповідач звертався до позивача щодо припинення дії Договору на постачання теплової енергії, отже вказаний договір є чинним. На виконання умов Договору, енергопостачальна організація взяла на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені Договором. Датою початку порушення зобов`язання є: за січень 2021 з 22.02.2021; за лютий 2021 з 22.03.2021; за березень 2021 з 21.04.2021; за квітень 2021 з 21.05.2021; за листопад 2021 з 21.12.2021; за грудень 2021 з 21.01.2022; за січень 2022 з 21.02.2022; за лютий 2022 з 21.03.2022; за березень 2022 з 21.04.2022; за листопад 2022 з 21.12.2022; за грудень 2022 з 23.01.2023; за січень 2023 з 21.02.2023; за лютий 2023 з 21.03.2023; за березень 2023 з 21.04.2023. Таким чином, строк виконання вищевказаних помісячних зобов`язань, що випливають на підставі спірного Договору, є таким, що настав. Згідно розрахунку суми заборгованості відповідач має заборгованість перед позивачем за теплопостачання з січня 2021 по березень 2023 у розмірі 115 763,87 грн. (а.с. 55). Як вбачається з матеріалів справи, позивач направляв на електронну адресу відповідачу «oleg.lem.100@gmail.com»: Рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за січень 2021 року 08.02.2021; Рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за лютий 2021 року 06.03.2021; Рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за березень 2021 року 08.04.2021; Рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за квітень 2021 року 11.05.2021; Рахунок та акт прийому передачі послуги №090383 за листопад 2021 року 08.12.2021; Рахунок та акт прийому передачі послуги №090383 за грудень 2021 року 12.01.2022; Рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за січень 2022 року 10.02.2022; Рахунок та акт прийому передачі послуги №090383 за лютий 2022 року 07.03.2022; Рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за березень 2022 року 12.04.2022; Рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за листопад 2022 року 09.12.2022; Рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за грудень 2022 року 06.01.2023. Рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за січень 2023 року 08.02.2023; Рахунок та акт прийому передачі послуги №090383 за лютий 2023 року 07.03.2023; Рахунок та акт прийому передачі послуги № 090383 за березень 2023 року 04.04.2022(а.с. 17 зворотна сторона -24). 27.01.2023, 16.03.2023 та 15.08.2023 відповідачу також було направлено рахунки та Акти прийому-передачі, на підтвердження чого позивачем надано реєстри, супровідні листи разом з фіскальними чеками, роздруківки сайту «Укрпошта» (а.с. 39 зворотна сторона - 44). Судом встановлено, що відповідач, будучи з позивачем у договірних відносинах з 01.02.2009, свої зобов`язання з оплати фактично наданих послуг позивача у відповідності з вимогами ст.ст.525, 526 ЦК України належним чином не здійснював, оплати не проводив, в результаті чого за період з січня 2021 по березень 2023 включно в сумі 115 763,87 грн. виникла заборгованість, яка в добровільному порядку відповідачем не сплачена, а досудова вимога разом із Актом звіряння взаємних розрахунків від 04.08.2023, залишена відповідачем без задоволення (а.с.44 зворотна сторона - 45). Таким чином, відповідач є належним чином обізнаний про існування в нього заборгованості за послуги з теплопостачання перед КП «Теплоенерго», проте продовжує ігнорувати свої обов`язки із оплати спожитої ним послуги, чим порушує права підприємства на отримання оплати за надані послуги з теплопостачання у встановлений законом строк. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на отримання плати за послуги з теплопостачання. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 598 ЦК України, визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. У пункті 10 постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», визначено, що споживач зобов`язаний вносити щомісячну плату за надані послуги згідно встановлених тарифів. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року № 6-2951цс15. Відповідно до ст.68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно ст.67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. На підставі ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання недопустима. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги за кожен розрахунковий період окремо, якщо вони фактично отримували такі послуги. Виходячи з аналізу наведених норм закону, а також встановивши, що відповідач зобов`язання за договором про надання послуг з теплопостачання у належному йому нежитловому приміщенні виконував неналежним чином, врахувавши те, що [PERSON] не надано доказів на підтвердження його звернення до відповідача із заявами про ненадання послуг або надання їх неналежної якості, зниження їх якості, зокрема відхилення їх кількісних і якісних показників від нормативних, взявши до уваги, що встановлені тарифи на опалення у нежитлових приміщеннях відповідач в установленому законом порядку не оскаржував, доказів на підтвердження того, що він відмовився у встановленому законом порядку від надання позивачем послуг з теплопостачання, відповідач також не надав. Встановлено, що на адресу КП «Теплоенерго» від відповідача [PERSON] за період з січня 2021 по березень 2023 не надходили скарги про ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг з постачання теплової енергії, такі докази матеріали справи не містять. Натомість матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] частково вносив оплату за спожиту теплову енергію за спірний період, а саме: 21.01.2021 на суму 5 000 грн., 09.06.2021 на суму 3 000 грн. та 13.12.2021 на суму 8 312,95 грн., що вбачається з Акту звіряння взаємних розрахунків від 14.08.2023 року. (а.с.45). Таким чином, своїми діями - сплата за спожиту теплову енергію та відсутність скарг за спірний період, [PERSON] підтвердив факт отримання послуг з постачання теплової енергії від КП «Теплоенерго». Проте, надалі оплату за надані йому послуги не проводив, у зв`язку з чим виникла заборгованість за період січня 2021 по березень 2023. Визначаючи розмір заборгованості суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок, приходить до висновку про його обґрунтованість та достовірність, а відтак, права позивача підлягають захисту шляхом стягнення на його користь з відповідача суми боргу за період з січня 2021 по березень 2023 у розмірі 115 763,87 грн. Щодо стягнення з відповідача інфляційного збільшення суми боргу, 3% річних та пені, то суд виходить з наступного. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до п.7.3 Договору, за неналежне виконання грошового зобов`язання споживач має сплатити пеню у розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу за весь період неналежного виконання зобов`язання споживачем , але не більше подвійної облікової ставки НБУ. Як вбачається з розгорнутого розрахунку, з яким погоджується і суд, сума інфляційного збільшення суми боргу складає в розмірі 1 977 грн. 72 коп., 3% річних у розмірі 407 грн. 66 коп. та пені у розмірі 4 391 грн. 14 коп. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо заперечень відповідача проти задоволення позовних вимог, що викладені у його відзиві та інших заявах по суті спору, суд критично оцінює та не приймає до уваги, оскільки вони суперечать наведеним вище висновкам суду, а тому заперечення відповідача є неспроможними з правової точки зору та сприймаються судом як обраний відповідачем спосіб захисту від пред`явлених позовних вимог, спрямований на уникнення цивільно-правової відповідальності за порушення взятого на себе договірного майнового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved