Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

22.02.2021 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла позовна заява Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в особі Міністерства аграрної політики та промисловості України до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: [PERSON] про скасування державної реєстрації прав і обтяжень на нерухоме майно, визнання недійсними договорів купівлі - продажу квартири та витребування майна. Мотивуючі заявлені вимоги позивач зазначає, що під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 420200101100000114 від 29.05.2020 прокурором встановлено, що квартира [ADDRESS] , яка належить державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, вибула з її володіння без волі власника. Окрім цього, було встановлено, що спірна квартира відчужувалась на користь третіх осіб, які не мали на те законних підстав. З врахуванням зазначеного, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просить: - скасувати державну реєстрацію прав і обтяжень на нерухоме майно (індексний номер 43889220 від 06.11.2018), оформлену записом про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000), здійснені державним реєстратором Київської міської філії КП «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради; - визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000), укладений 04.09.2019 між [PERSON] та [PERSON] - скасувати державну реєстрацію прав і обтяжень на нерухоме майно (індексний номер 48608350 від 10.09.2019), оформлену записом про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000), здійснені приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шевчуком Д.В. - визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000), укладений 04.05.2020 між [PERSON] та [PERSON] - витребувати від [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України (код ЄДРПОУ 37471967; вул. Хрещатик, 24, м. Київ, 01001) квартиру [ADDRESS] загальною площею 122, 4 кв.м. у Печерському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000). - скасувати державну реєстрацію прав і обтяжень на нерухоме майно (індексний номер 52133783 від 04.05.2020), оформлену записом про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000), здійснені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. 06.05.2021 ухвалою суду було відкрито провадження та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 31.05.2021 ухвалою суду було забезпечено позов. 14.06.2021 ухвалою суду було залучено Шевченківську окружну прокуратуру міста Києва, як правонаступника первісного позивача замість Київської місцевої прокуратури № 10. 11.08.2021 ухвалою суду було об`єднано цивільну справу 757/45815/20-ц за позовом Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в особі Міністерства аграрної політики та промисловості України до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування державної реєстрації прав і обтяжень на нерухоме майно, визнання недійсними договорів купівлі - продажу квартири та витребування майна, та цивільну справу № 757/21256/20-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяни Миколаївни про визнання договору купівлі - продажу квартири та довіреності недійсними, та було присвоєно об`єднаній справі № 757/45815/20-ц. 26.08.2021 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Дрижаковою Д.Ю. було подано відзив на позовну заяву Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в особі Міністерства аграрної політики та промисловості України до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про скасування державної реєстрації прав і обтяжень на нерухоме майно, визнання недійсними договорів купівлі - продажу квартири та витребування майна. Так, у відзиві представник відповідача [PERSON] - адвокат Дрижакова Д.Ю. зазначила, що підставою набуття Мністерством аграрної політики та промисловості України права власності на квартиру [ADDRESS] став договір купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 1996 року між [PERSON] [INFO] та Державним Комітетом України з харчової промисловості в особі [PERSON] . На момент вчинення правочину у квартирі [ADDRESS] була зареєстрована неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , якому на момент продажу було 5 років, а отже він являвся малолітньою особою. Однак, позивачем не було надано до суду копії відповідного дозволу органу опіки та піклування щодо вчинення відповідних правочинів, що дає підставу вважати, що даного дозволу [PERSON] надано не було. Окрім цього, зазначено, що 18 листопада 2020 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва Сидоров Є.В. у справі № 761/16273/20 (провадження №1- кс/761/10231/2020), в рамках кримінального провадження № 2020101100000114, скасував арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05.06.2020 року, на квартиру за адресою: квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1686363880000) та заборону відчужувати та розпоряджатися вказаним майном. Відтак, представник відповідача [PERSON] - адвокат Дрижакова Д.Ю. стверджує, що у позові містяться неправдиві відомості щодо належності майна, а саме квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1686363880000), Міністерству аграрної політики України. Таким чином, станом на 15.12.2020 року право власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] до Мінекономіки не передавалось. Також, представник [PERSON] зазначає, що при реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстратором перевірялися документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій. Відповідно підстав для зупинення реєстраційних дій чи відмови в реєстрації права власності не було виявлено. З врахуванням зазначеного, представник [PERSON] просила відмовити в задоволенні позовних вимог. 01.09.2021 відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в особі Міністерства аграрної політики та промисловості України. Так, в обґрунтування зазначеного відзиву зазначено, що прокуратурою не надано належних доказів дотримання прокуратурою вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» при подачі позову. Окрім цього, відповідач вказує, що він є добросовісним набувачем, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу він не знав і не міг знати, що продавець не мав права це майно відчужувати. [PERSON] , як покупець за договором купівлі-продажу квартири від 04.09.2019, посвідченим приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано- Франківської області, реєстр. № 89, не мав сумнівів з приводу власника квартири, бо останній (його представник) надав підтвердження реєстрації права власності на своє ім`я в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і правовстановлюючі документи; договір купівлі-продажу було посвідчено нотаріально, тобто з перевіркою нотаріусом (Міністерство юстиції) його законності. Відповідач [PERSON] звертає увагу суду, про відсутність відносно квартири, яка знаходилася у державній власності, станом на момент укладання договору купівлі-продажу за участю [PERSON] , відповідної зареєстрованої інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - що могло убезпечити як державу в особі компетентного органу, так і потенційних покупців нерухомості від можливих шахрайських дій з цією квартирою. Відтак, [PERSON] вважає, що він є добросовісним набувачем, а квартира вибула внаслідок бездіяльності влади при управління державною власністю. 27.09.2021 представником позивача було подано відповідь на відзив [PERSON] , в якій зазначено, що відсутність рішення уповноваженого органу управління державним майном на його продаж у встановленій законом процедурі свідчить про відсутність волевиявлення держави як законного власника спірного майна. Як встановлено з листа Міністерства аграрної політики та продовольства України, рішення про відчуження вказаної квартири не приймалися, згода на відчуження не надавалася. Ураховуючи викладене, спірне майно підлягає витребуванню у [PERSON] , на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, на користь держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України. Також зазначено, що нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] , включено до переліку об`єктів державної власності Фондом державного майна України за інформацією Міністерства аграрної політики та продовольства України. Вказана квартира вперше зареєстрована на праві власності за Державним комітетом харчової промисловості (Держхарчопром) України, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11.10.1996. Також встановлено, що 01.04.2008 державним нотаріусом Міністерству аграрної політики України видано дублікат вказаного договору купівлі-продажу квартири, замість втраченого оригіналу. Наказом Міністерства Аграрної політики та продовольства України (далі - Міністерство, Мінагрополітики) від 21.07.2009 № 521 квартира [ADDRESS] передана ДП «Агроспецсервіс». Відповідно до Наказу Міністерства від 07.02.2011 № 39 та на підставі акту приймання-передачі майна від 17.02.2011, вказана квартира передана з балансу ДП «Агроспецсервіс» на баланс Міністерства Аграрної політики продовольства України. За інформацією Міністерства Аграрної політики та продовольства України від 15.09.2020, квартира [ADDRESS] обліковується на балансі у Міністерства. Крім того, вказаним листом Міністерства підтверджено, що за даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності вказана квартира також віднесена до майна, що належить Міністерству. Таким чином, спірне майно є державною власністю та належить Міністерству аграрної політики та продовольства України. Відтак, представник позивача вказує, що аргументи [PERSON] є необгрунтованими. 29.09.2021 представник позивача подав відповідь на відзив [PERSON] , в якій зазначив, що за інформацією Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, в провадженні вказаного суду справи № 200/23498/16 не перебувало. Серед ресстраційних даних автоматизованої системи документообігу суду також відсутні відомості щодо надходження до суду позову [PERSON] до державного підприємства «Агроспецсервіс», Міністерства аграрної політики та продовольства України, Фонду державного майна України, [PERSON] про визнання права власності. Отже, у встановленому чинним законодавством порядку право власності на вказане майно [PERSON] не набув, а, відповідно, не мав права його відчужувати. Таким чином, договір купівлі продажу, укладений 04.09.2019 між [PERSON] та [PERSON] , є незаконним. На момент укладення 04.09.2019 між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу, спірна квартира належала до державної власності, [PERSON] її власником не був, та відповідно не мав права нею розпоряджатись. Тобто, вказана особа, не будучи належним власником спірної квартири, всупереч вимогам ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст. 41 Конституції України, відчужив її на користь [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу від 04.09.2019, що є безумовною підставою для визнання цього договору недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України. Таким чином, договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 04.05.2020 між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним, а державна ресстрація (індексний номер 52133783 від 04.05.2020) оформлена записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000) підлягає скасуванню. Також зазначено, що аргументи, щодо необхідності дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини, є необґрунтованими. 21.08.2023 ухвалою суду було закрито підговточе судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. 29.08.2023 представником Міністерства аграрної політики були подані письмові пояснення щодо позовної заяви, в яких зазначено, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 122, 4 кв.м. є державною власністю та належить Міністерству аграрної політики та продовольства України. Однак, була незаконно набута на праві власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. 08.11.2023 ухвалою суду було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] . 03.01.2024 представником [PERSON] були подані письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог. Так, зазначено, що [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки при купівлі квартири, останнім протягом двох місяців була здійснена перевірка всіх документів та інформації стосовно квартири. Відтак, будь-які заборони на квартиру на момент підписання угоди були відсутні. Таким чином, представник третьої особи просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 12.02.2024 представником Шевченківської окружної прокуратури міста Києва були подані заперечення на пояснення представника [PERSON] щодо позовних вимог. 21.03.2024 ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи [PERSON] - адвоката Лавріненка Ігоря Анатолійовича про зупинення провадження у справі. 13.04.2024 представником Шевченківської окружної прокуратури міста Києва були подані письмові пояснення. 18.04.2024 представником [PERSON] були подані письмові пояснення на заперечення Шевченківської окружної прокуратури міста Києва щодо пояснень третьої особи. В даних поясненнях представник третьої особи заперечувала щодо позиції прокуратури стосовно того, що [PERSON] є не добросовісним набувачем квартири, оскільки останній купив квартиру за ціною значно нижче ринкової, оскільки ціна квартир в будинку за адресою: [ADDRESS] залежить від стану квартири, ремонту, який був зроблений в квартирі, а також від наявності меблів та техніки. Квартиру, яку купив [PERSON] була в занедбаному стані, без ремонту, з напівзруйнованими стінами та підлогою, а також балкон був в аварійному стані, а тому [PERSON] купив квартиру за її дійсну ринкову вартість. Отже, доводи прокурора про те, що [PERSON] є недобросовісним набувачем не знаходять свого підтвердження та є безпідставними. Також представник [PERSON] наголошує, що будь-які заборони/обтяження на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] на момент підписання договору були відсутні та перевірені, як адвокатом, так і нотаріусом, а також про дані обставини гарантував сам продавець - це вбачається з пункту 6 договору купівлі-продажу. 30.04.2024 представником [PERSON] було подано відзив на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяни Миколаївни про визнання договору купівлі - продажу квартири та довіреності недійсними. 31.05.2024 представником [PERSON] були подані письмові пояснення по справі. Так, в даних поясненнях представник [PERSON] звертає увагу, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року у справі № 757/1142/24-ц позовну заяву [PERSON] було задоволено частково, а саме судом було: - скасовано наказ Міністерства юстиції України № 556/5 від 09.02.2023 "Про задоволення скарги" в частині: пункту 1 щодо скасування рішення прийнятого державним реєстратором Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко Вікторією Вікторівною від 15.12.2021 № 62290628 в частині припинення записів про арешт №№ 42286377, 42520163; пункту 5 щодо скасування рішення від 13.09.2022 № 64787658, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольгою Валеріївною; пункту 6 щодо скасування рішень від 12.08.2022 №№ 64481546, 64481649, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол Олесею Гурамівною. - зобов`язано Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке було скасоване на підставі наказу Міністерства юстиції № 556/5 від 09.02.2023 "Про задоволення скарги", - а саме: запису, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 64481546 від 12.08.2022, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол Олесею Гурамівною на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1686363880000) щодо права власності на квартиру за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Відтак, скасування відповідачем рішення від 12.08.2022 №64481546, №64481649 про реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно не відповідає приписам чинного законодавства, оскільки, спричиняє юридичну невизначеність у відносинах власності та обмежує позивача в розпорядженні майном, добросовісним набувачем якого він є." Отже, [PERSON] є фактичним володільцем спірної квартири і є її останнім добросовісним набувачем, що також підтверджено в рішенні суду у справі № 757/1142/24-ц. Таким чином, вимога за віндикаційним позовом пред`являється останньому набувачеві спірного майна, за яким зареєстроване право власності на нього і який вважається його володільцем. Так, оскільки однією з позовних вимог прокуратури є витребування від [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України (код ЄДРПОУ 37471967; вул. Хрещатик, 24, м. Київ, 01001) квартири [ADDRESS] загальною площею 122,4 кв.м. у Шевченківському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000), то представник третьої особи вважає, що [PERSON] є неналежним відповідачем у даній справі. Отже, враховуючи вищенаведене, позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача - [PERSON] , що є самостійною підставою для відмови у позові. Окрім цього, представник [PERSON] наголошує, що право на управління об`єктом, а саме квартирою за адресою [ADDRESS] до Міністерства аграрної політики не перейшло, оскільки в матеріалах справи відсутній доказ - акт-приймання передачі від ДП "Агроспецсервіс" до Міністерства аграрної політики. Таким чином, матеріали справи не містять такого доказу, як акт приймання-передачі майна від 17.02.2011, а тому наявні обґрунтовані сумніви з приводу того, чи взагалі передавалась спірна квартира з балансу ДП "Агроспецсервіс" на баланс Міністерства аграрної політики України. З врахуванням зазначеного, представник [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 03.06.2024 ухвалою суду позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяни Миколаївни про визнання договору купівлі - продажу квартири та довіреності недійсними, було залишено без розгляду. 20.08.2024 представником позивача були подані письмові заперечення на пояснення представника [PERSON] , в яких останній зазначив, що залежно від встановлених судами обставин конкретної справи, документ, який сторони справи іменують як «акт приймання-передачі», може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Встановлення правової природи акта приймання-передачі це питання дослідження як змісту такого акта приймання-передачі, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи. Висновок з цього приводу, у разі його необхідності для вирішення справи, повинен робити суд у межах кожної окремої справи. Таким чином, спірне майно є державною власністю та належить Міністерству аграрної політики та продовольства України, відсутність в Центральному державному архіві вищих органів влади та управління України акту приймання-передачі, як документу первинного бухгалтерського обліку, за наявності наказу Міністерства від 07.02.2011 № 39 про передачу з балансу ДП «Агроспецсервіс» на баланс Міністерства Аграрної політики та продовольства України спірної квартири жодним чином не спростовує факт належності спірного майна до державної власності. Відтак, представник позивача просив доводи представника третьої оосби не брати до уваги та задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, оскільки квартиру відчужено незаконним шляхом, не добровісними набувачами чим спричинило шкоду державі. Представник Міністерства аграрної політики України в судовому засіданні підтримала позицію представника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва та просила задовольнити позовні вимоги. Відповідачі та їх представники в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток про час та місце розгляду справи та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідачі вважається повідомленими про розгляд справи належним чином. Представники третьої особи [PERSON] - адвокати Бєляй В.О. та Лавріненко І.А. в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог. Так, останні зазначили, що [PERSON] є добровісним набувачем спірної квартири, а тому позов поданий до неналежного відповідача, оскільки останнім власником квартири, є саме [PERSON] . Відтак, позов не підлягає задоволенню, з зазначеної підстави. Окрім цього, на думку представників третьої особи позов не підлягає задоволенню також з тих підстав, що не надано доказу, а саме акту-приймання передачі спірної вкартири від ДП "Агроспецсервіс" до Міністерства аграрної політики. Таким чином, оскільки спірна квартира не передавалась на баланс Міністерства, то можна стверджувати про відсутність порушених прав Міністерства, а також про відсутність повноважень прокуратури на представництво інтересів Міністерства. З врахуванням зазначеного, представники третьої особи просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши учасників процесу, розглянувши подані учасниками судового розгляду документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних всиновків. Так, судовим розглядом встановлено, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 122,4 кв.м., на підставі статей 170 та 326 ЦПК України, статті 141 ГК України, статей 1,3,4 та 12 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Фондом державного майна України за інформацією Міністерства аграрної політики та продовольства України включена до переліку об`єктів державної власності. На підтвердженням вказаних вище обставин стороною позивача було долучено копію листа-відповіді Фонду державного майна України від 01.07.2020 № 10-15-12992 на 41-3200Вих-20 від 09.06.2020, в якій зазначено, що до Фонду з метою внесення до Реєстру Міністерством аграрної політики та продовольства України надавалися відомості про нерухоме державне майно, зокрема, про квартиру [ADDRESS] , загальною площею 122,4 кв.м., яка перебуває на його балансі (а.с.16, том 1). Дана квартира вперше зареєстрована на праві власності за Державним комітетом харчової промисловості (Держхарчопром) України, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11.10.1996 (а.с.13, том 1) Також встановлено, що 01.04.2008 державним нотаріусом Міністерству аграрної політики України видано дублікат вказаного договору купівлі-продажу квартири, замість втраченого оригіналу (а.с.15, том 1). Наказом Міністерства Аграрної політики та продовольства України від 21.07.2009. № 521 квартира [ADDRESS] передана ДП «Агроспецсервіс» (а.с.29, том 1). Відповідно до Наказу Мінагрополітики від 07.02.2011 № 39 та на підставі акту приймання-передачі майна від 17.02.2011 вказана квартира передана з балансу ДП «Агроспецсервіс» на баланс Міністерства Аграрної політики та продовольства України (а.с.25, том 1). За інформацією Міністерства Аграрної політики та продовольства України від 15.09.2020, квартира [ADDRESS] обліковується на балансі у Міністерства (а.с. 17, том 1). Також, у даномі листі Міністерства зазначено, що за даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності вказана квартира також віднесена до майна, що належить Міністерству. Разом з цим, як стверджує позивач, під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 420200101100000114 від 29.05.2020, прокурором встановлено, що квартира [ADDRESS] , яка належить державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, вибула з її володіння без волі власника. Таким чином, дана обставина стала підствою для звернення до суду з позовною заявою, оскільки, на думку позивача, спірна квартира, яка є державною власністю відчужена незаконним шляхом. Так, встановлено, що 01.11.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Київської міської філії КП «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Мироненком Д.О. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу): Індексний номер 43889220 від 06.11.2018) внесені відомості про набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000), дана Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме мйано та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон вічуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с. 36-37, 41, том 1). Підставою для реєстрації права власності стало рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2016 у справі № 200/23498/16 (а.с. 38-39, том 1). Однак позивачем було встановлено, що за інформацією Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в провадженні вказаного суду справи №200/23498/16 не перебувало, що підтверджується листом (а.с. 40, том 1). В подальшому, 04.09.2019 відбувся перехід права власності на спірну квартиру від [PERSON] до [PERSON] , шляхом внесення відповідного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію переходу права власності (а.с. 36-37, том 1). Відтак, позивач вважає, що набуття права власності [PERSON] є незаконним та така реєстрація власності підлягає скасуванню. Підставою переходу права власності спірної квартири від [PERSON] до [PERSON] є договір купівлі-продажу, що був укладений 04.09.2019 між останніми (а.с. 44, том 1). Також, перехід квартири у власність [PERSON] підтверджується долученим рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Шевчуком Д.І. (а.с.46, том 1). Таким чином, позивач просить суд скасувати зазначену реєстрацію та визнати недійсним договір купівлі-продажу, що був укладений 04.09.2019 між [PERSON] та [PERSON] , оскільки він суперечить вимогам закону і який укладено з порушенням установленого законом порядку. 04.05.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень: індексний номер 52133783 від 04.05.2020) внесено запис про реєстрацію переходу права власності на спірну квартиру від [PERSON] до [PERSON] (а.с.50, том 1). Реєстрацію переходу права власності за [PERSON] проведено на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04.05.2020 між [PERSON] та [PERSON] (а.с.47-49, том 1). Відтак, зазначений договір був здійснений на підставі договору, який не відповідає вимогам законодавства, а тому підлягає скасуванню в судовому порядку. Окрім вимог, щодо визнання недійсним договорів, на підставі яких було набуто право власності на спірну квартиру, позивач просить суд витребувати від [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України (код ЄДРПОУ 37471967; вул. Хрещатик, 24, м. Київ, 01001) квартиру [ADDRESS] загальною площею 122, 4 кв.м. у Печерському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000). Таким чином, оскільки відчуження спірної квартири, яка відноситься до державної власності, на думку позивача, відбулось незаконним шляхом, а тому останній звернувся до суду з позовними вимоги до відповідачів та, зокрема, з вимогами про витребування майна спірної квартириу [PERSON] , як власника станом на день подачі позову. Разом з цим, в ході судового розгляду судом було за клопотанням першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва Олександри Вігірінської залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] . Так, з пояснень представника третьої особи судом було встановлено, що 12.08.2022 року між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] , як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак Олесею Гурамівною та зареєстрований в реєстрі за № 2048 (а.с. 64-67, том 3). На підставі вищезазначеного Договору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна здійснила державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою [ADDRESS] за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, індексний номер: 64481546 від 12.08.2022. 26.01.2023 Державний реєстратор Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко Вікторія Вікторівна (третя особа) звернулась до Міністерства юстиції України (відповідача) зі скаргою N 17-07/21, у якій зазначила про незаконне вчинення невідомими особами від її імені реєстраційних дій з метою зняття/накладання обтяжень, арештів з нерухомого майна. Міністерством юстиції України скарга Калинченко Вікторії Вікторівни від 26.01.2023 року №17-07/21 зареєстрована 27.01.2023 року за № СК-234-23 та 30.01.2023 за № СК-271-23 (а.с.68-75). За наслідками розгляду скарги державного реєстратора Калинченко В.В., Міністерством юстиції України прийнято наказ № 556/5 від 09.02.2023 "Про задоволення скарги", яким скасовано ряд рішень державних реєстраторів. З вищезазначеного наказу вбачається, що: - на підставі рішення від 15.12.2021 року № 62290628 припинено запис про арешт №42286377, №42520163, на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Внаслідок припинення арештів №42286377, №42520163, на підставі рішення від 12.08.2022 року №64481546, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол Олесею Гурамівною було змінено площу та зареєстровано перехід права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , від [PERSON] до [PERSON] , на підставі рішення від 12.08.2022 № 64481649, прийнятого приватним нотаріусом Буглак-Куцевол О.Г., було зареєстровано заборону на квартиру, а на підставі рішення від 13.09.2022 № 64787658, прийнятого приватним нотаріусом Чорногуз О.В., припинено заборону на квартиру. З врахування зазначеного, [PERSON] не погодився з даним наказом та звернувся до суду з позовом про скасування Наказу Міністерства юстиції України від 09.02.2023 року № 556/5 у відповідній частині та зобов`язання Міністерства юстиції України вчинити дії (а.с. 154-155, том 3). Так, представником [PERSON] було повідомлено суд, про те, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року у справі № 757/1142/24-ц позовну заяву [PERSON] було задоволено частково (а.с.118-132). Даним рішенням було скасовано наказ Міністерства юстиції України № 556/5 від 09.02.2023 "Про задоволення скарги" в частині: пункту 1 щодо скасування рішення прийнятого державним реєстратором Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Калинченко Вікторією Вікторівною від 15.12.2021 № 62290628 в частині припинення записів про арешт №№ 42286377, 42520163; пункту 5 щодо скасування рішення від 13.09.2022 № 64787658, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольгою Валеріївною; пункту 6 щодо скасування рішень від 12.08.2022 №№ 64481546, 64481649, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол Олесею Гурамівною. Також, даним рішенням було зобов`язано Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке було скасоване на підставі наказу Міністерства юстиції № 556/5 від 09.02.2023 "Про задоволення скарги", - а саме: запису, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 64481546 від 12.08.2022, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол Олесею Гурамівною на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1686363880000) щодо права власності на квартиру за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). З врахуванням зазначеного, станом на день розгляду наявне рішення про те, що право власності на спірну квартиру належить [PERSON] , який має процесуальний статус у даній справі, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. З врахуванням зазначеної обставини, суд прийшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Положеннями пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення. Частиною другою статті 129-1 Конституції України визначено позитивний обов`язок держави забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Виходячи з припису ст. 22 Закону про державну реєстрацію документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Крім того, відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації чи його дубліката. Положеннями ст. 182 Цивільного кодексу України також передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. За змістом ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України). З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про скасування державної реєстрації прав і обтяжень на нерухоме майно, визнання недійсними договорів купівлі - продажу квартири та витребування майна. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що спірна квартира, яка була державною власністю була неодноразово відчужена на користь третіх осіб, як зазначає позивач у незаконний спосіб та особами, які не мали на це право. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Частина 2 ст. 328 ЦК України визначає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)). Так, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. З врахуванням зазначеного, при звернені до суду з вимогами про витребування майна, позивачем необхідно звернутись з вимогами до останнього власника, який набув прав на спірне майно, оскільки визначення вірного відповідача є важливим елементом при вирішенні справи по суті. Так, відповідно до ч.2 ст. 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду). Так, ч.ч.2,3, 4 статті 51 ЦПК України визначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07.10.2020 у справі № 705/3876/18. Так, судовим розглядом було встановлено, що [PERSON] є останнім набувачем спірного майна, а відповідно і належним відповідачем щодо вимоги про витребування спірної квартири. Однак, позивач просить суд витребувати від [PERSON] на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1686363880000). З врахуванням зазначеного, вбачається, що така вимога заявлена до неналежного відповідача, що було встановлено під час судового розгляду. Разом з цим, стороною позивача в ході розгляду справи не заявлялось клопотань про заміну неналежного відповідача належним, при тому, що представник третьої особи заявляв про те, що позивач не вірно визначив відповідача щодо вимоги про витребування спірної квартири, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що останнім набувачем спірного майна, є саме [PERSON] . З врахуванням зазначеного, оскільки стороною позивача в ході розгляду справи не заявлялось клопотань про заміну неналаженого відповідача належним, а суд позбавлений з власної ініціативи замінювати відповідача, то суд прийшов до висновку, що вимоги щодо витребування спірної квартири пред`явлені до неналежного відповідача. Таким чином, така позовна вимога не підлягає задоволенню. Окрім цього, дані обставини, зокрема також свідчать про те, що позивачем при зверненні до суду було обрано неефективний спосіб захсисту. Так, при розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи з положень зазначених статей, власник майна має право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20). Таким чином, з зазначеного вбачається, що ефектиним способом захисту в контексті обставин, які склались є пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Окрім цього, рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Такок, положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що не можуть застосовуватися як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Якщо майно було передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та/або про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися за умови, якщо майно залишається у сторони цього правочину. Якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, здійснив наступне відчуження майна третій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Постановою ВСУ від 17.12.2014 року по справі № 6-140цс14 (№ в ЄДРСРУ 42576425) передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Таким чином, одночасне пред`явлення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) та про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції є помилковим, оскільки вказані позовні вимоги є взаємовиключними, а рішення, яким одночасно будуть задоволені такі вимоги, призведе до конфлікту інтересів та неможливості одночасного виконання цих вимог, адже виконання однієї вимоги виключає можливість виконання іншої (Постанови Верховного Суду України від 17.02.2016 р. у справі №6-2407цс15 та від 18.01.2017р. у справі №6-2723цс16). Відтак, з зазначеного та позовних вимог, які ставить позивач перед судом вбачається, що останній поєднує вимоги, які є взаємовиключними та не можуть в разі доведення обставин, на які він посилається, бути задоволенні. Оскільки позивачем при зверненні до суду було помилково об`єднано вимоги про скасування реєстрації, визнання недійних правочинів та витребування майна, оскільки вони є взаємовиключними та в разі їх задоволення в заявлений спосіб призведе до не можливості виконання рішення суду, адже виконання однієї вимоги виключає можливість виконання іншої. Таким чином, з урахуванням зазначеного та вимог позивача, а саме те, що останній зокрема просить суд скасувати державні реєстрації прав і обтяжень на нерухоме майно, визнати недійсними договори купівлі-продажу та одночасно витребувати майно у неналежного відповідача свідчить про те, що стороною позивача було обрано неефективний спосіб захисту своїх прав. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19). Таким чином, витребування майна у добросовісного набувача є реальним способом захисту порушеного права власника. Реалізація даного способу захисту в жодному разі не покликана порушувати права добросовісного набувача - йому мають бути повернені грошові кошти, сплачені для придбання витребовуваного майна. З врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог, внаслідок обраного позивачем неефективного способу захисту своїх прав та не вірного визначення належного відповідача.

Outcome: dismissed