Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина. В обґрунтування позовних вимог позивач послалася на те, що з відповідачем вона перебувала у шлюбних відносинах з 23.10.2019 року. Від шлюбу мають малолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає з нею за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи у м. Надвірна в орендованому житлі. Дитина знаходиться на її утриманні. Відповідач добровільно допомоги на утримання дитини у належному розмірі не надає, хоча є працездатною особою, працевлаштований, отримує стабільний дохід. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до досягнення ним повноліття. Відповідач своїм правом на відзив не скористався. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 03.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2023 року провадження у справі було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 348/2340/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2024 року провадження у справі поновлене у зв`язку із набранням законної сили 22.08.2024 року судовим рішенням у справі № 348/2340/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Зазначила, що з відповідачем вона фактично не проживає з 15 квітня 2022 року. Шлюб був розірваний з ініціативи відповідача. Вона з дітьми проживає в орендованій квартирі в м. Надвірна. Самотужки виховує і утримує дитину. Син хворіє, перебуває на обліку у лікарів, потребує обстеження та реабілітації. Відповідач інколи, приблизно один раз на чотири-п`ять місяців надсилав посилку, переважно із солодощами. До п`ятиріччя сина один раз відповідач надав грошові кошти у сумі 3000,00 грн., більше ніякої допомоги не надавав. Крім того, пропонував їй взяти дитину на своє повне утримання, якщо вона немає такої можливості, однак остання відмовилась. Представник відповідача адвокат Кислий А.М. в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зазначив, що позивачем не обґрунтовані та не доведені позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 1 /4 частини. Вважає, що такий розмір аліментів підлягає стягненню лише у наказному провадженні. Відповідач згоден сплачувати аліменти у розмірі 1/6 частини він його заробітку. Заначив, що відповідач інших дітей та утриманців не має. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 23.10.2019 року сторони перебували у шлюбі (а.с.6), який рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.09.2022 року розірвано. [INFO] у сторін народився син [PERSON] (а.с. 7). Згідно довідок Управління соціального захисту населення Надвірнянської РДА №2609-5001150733 від 18.04.2022, №2609-500115697 від 19.04.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановлено, що позивач [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 40-41). Із акту обстеження умов проживання від 22.11.2022 року, встановлено, що депутатом Надвірнянської міської ради проведено обстеження квартири в [ADDRESS] , де проживає позивач [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] , квартира є орендованим житлом (а.с.42). Відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Доступ суддів до державної таємниці, що міститься в судових рішеннях, забезпечується відповідно до Закону України "Про державну таємницю". Як випливає з наявних у реєстрі судових рішень, а саме у цивільній справі №348/2340/22 (номер провадження 2/348/47/24) рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 27.05.2024 року, яке постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22.08.2024 залишене без змін, позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, залишений без задоволення. Рішення набрало законної сили 22.08.2024. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, судом встановлено, що неповнолітній син сторін проживає разом з позивачем та вона самостійно несе усі обов`язки щодо утримання та виховання дитини. Угоди про добровільну сплату аліментів з відповідачем не досягнуто. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати неповнолітнього сина. Допомога, яку інколи надає відповідач на свій розсуд, носить мінливий та не систематичний характер. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Прожиткові мінімуми для різних категорій населення на 2024 рік в Україні встановлено Законом «Про Державний бюджет на 2024 рік». Так, статтею 7 вказаного Закону на 2024 рік встановлений прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2563 гривень. При визначенні розміру аліментів суд також враховує, що відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. За вказаною вище правовою нормою законодавцем передбачено загальне правило про стягнення аліментів на утримання однієї дитини у розмірі 1/4 частки доходу платника аліментів. Суд зазначає, що положення ч. 5 ст. 183 СК України вирішує умови стягнення аліментів у наказному провадженні. Інститут наказного провадження спрямований на вирішення справ, що носять безспірний характер, тому слід дійти висновку, що вказана норма містить орієнтир розміру аліментів, який може вважатися безспірним і мінімальним, при цьому в позовному провадженні розмір аліментів визначається судом на підставі поданих сторонами у справі доказів. Згідно з частиною другою статті 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 Сімейного кодексу України. Відповідач, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надав суду достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин того, що він не спроможний сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу). Суд же розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) і кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, у даному конкретному випадку, суд виходить з того, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON] та на нього покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення свого сина, добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто. Судом встановлено, що дитина проживає з матір`ю, а, отже, на неї покладено більше турбот щодо утримання неповнолітнього сина. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що відповідач є працездатною особою молодого віку, інших дітей та утриманців не має (доказів протилежного суду не надано), отже має об`єктивну можливість виплачувати аліменти на утримання дитини. В даному випадку суд приходить до висновку, що розмір допомоги, яку відповідач повинен надавати позивачці на утримання спільної дитини, повинен забезпечувати належний рівень його життя, а саме: необхідного харчування, медичного догляду, лікування, тощо. Інших обставин, які мали б істотне значення для визначення розміру аліментів на утримання дитини судом не встановлено. Про них не зазначили і сторони в справі. Приймаючи таке рішення суд виходив із встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину певного віку та того, що батьки в рівній мірі повинні забезпечувати необхідні умови для існування дитини. Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дитини та на підставі ст. 183 СК України вважає можливим визначити розмір аліментів на законодавчо встановлених загальних підставах у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення повноліття дитиною. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам ст. 192 СК України, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Законом України «Про державний бюджет на 2022 рік» встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2022 року у розмірі 2481 грн. Таким чином, на відповідача покладаються судові витрати в дохід державного бюджету України у розмірі 992 гривень 40 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved