Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та встановлення факту, в якій, з урахуваням уточнень просив суд постановити рішення, яким шлюб між ним та [PERSON] розірвати; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття; встановити факт, що [PERSON] , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Вимоги обґрунтовані тим, що сторони 30 червня 2017 року зареєстрували шлюб, від якого вони мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Спочатку сімейне життя складалось добре, однак у подальшому у зв`язку із воєнним станом у країні відповідач із донькою виїхали за межі країни задля безпеки, однак сторони продовжували підтримувати відносини не дивлячись на відстань. Після повернення відповідача із донькою відносини стали напруженими, почалися суперечки та непорозуміння, сторони вже не могли знайти спільної мови, постійно виникали сварки. Тривалий час позивач намагався налагодити сімейне життя, однак це не дало позитивного результату, що спричинило втрату почуття любові одне до одного та призвело до розпаду сім`ї. Так, шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з вересня місяця 2023 року, спільного господарства не ведуть. Шлюб носить формальний характер та суперечить їх інтересам. Також, поступово, у позивача із матір`ю дитини [PERSON] , виникали непорозуміння та розбіжності з приводу виховання та безпеки доньки, вона не бажала проходити до укриття у моменти атаки на місто, зазначала, що вона втомилася від постійних змін у житті, у відповідача почалися часті нервові зриви у зв`язку із загостренням воєнної обстановки у країні, вона перебуває у стані постійної тривоги та знервованості, що негативно впливає на емоційний стан дитини, на фоні зазначених обставин дитина повністю переїхала проживати до позивача у грудні 2023 року, та він самостійно утримує, забезпечує та виховує дитину. Отже на момент розгляду даної справи донька живе разом із позивачем, який опікується нею та повністю забезпечує її потреби. Більш менш стосунки між сторонами, як батьками спільної дитини, почали налагоджуватись, та на прохання позивача відповідач погодилася відвезти доньку на море за кордон, оскільки дитині також потрібне спокійне середовище, а позивач у зв`язку із воєнним станом не має змоги виїхати за межі України. Окрім даного випадку, з моменту, коли донька стала жити разом із позивачем, вона жодного разу не ночували у відповідача. З метою встановлення чіткого графіку дитини, оскільки відповідач часто несподівано приїздила, позивач, щоб дійти згоди з усіх пунктів спільного виховання дитини, батьки якої проживають окремо, намагався поговорити із відповідачем, однак вона зазначила, що бажає влаштувати своє життя, а тому дитині краще буде проживати із позивачем, а вона буде приймати участь у її житті у всіх сферах. Однак, відповідач все рідше навідувала доньку, а участі у її матеріальному забезпеченні взагалі не приймає, тому позивач вважає за можливе звернутися до суду із відповідною вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини, оскільки відповідач ухиляється від обов`язку приймати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття. Таким чином, на теперішній час донька -\~\~ [PERSON] , [INFO] , проживає разом із позивачем, який самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує матеріально та піклується про неї, контролює стан здоров`я, забезпечив дитині комфортне житло, в якому створені належні умови для її проживання та розвитку. Окрім цього, наразі право на свободу пересування обмежене через введення на території держави військового стану через військову агресію Російської Федерації, але позивач бажає забезпечити своїй дитині відповідне місце, де вана може відчувати себе в безпеці, та, у тому числі, бажає бути впевненим, що у такий тривожний та небезпечний час дитина не залишиться сама, враховуючи, що він самостійно виховує та утримує її. Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, у якому просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнала частково. У відзиві відповідач зазначила, що дійсно 30 червня 2017 року сторони зареєстрували шлюб та у них є спільна донька - [PERSON] , [INFO] . Вони досить тривалий час проживали однією дружньою сім`єю, однак, поступово їх відносини почали погіршуватися, стали напруженими. У зв`язку із введенням на території України воєнного стану вона нервувала, постійно перебувала у стресі, та усі ці обставини негативно вплинули на їх із чоловіком відносини, не приділяли уваги потребам один одного, втратили почуття та проживали разом виключно як сусіди, виховуючи спільну дитину, в результаті чого з вересня місяця 2023 року за обопільно досягнутою згодою припинили відносини. Спершу донька проживала із нею, однак через нервовий стан, який похитнувся, було вирішено, щоб дитина краще проживала із батьком, вона, як мати, бажає дитині найкращого, тому дала згоду на переїзд, з розумінням того, що зробить усе, аби у подальшому налагодити відносини із дитиною. Так, підтвердила обставину того, що з грудня 2023 року позивач по справі проживає з дитиною удвох, він займається навчанням, вихованням, забезпечує дитину усім необхідним для повноцінного та комфортного життя, у повному обсязі утримує самостійно. Поряд з цим, заперечувала, щоб з неї стягували аліменти, оскільки вона позбавлена змоги у повній мірі забезпечувати дитину. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Згідно з ч. 3\~ст. 211 ЦПК України\~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з наведеним, на підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності, з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в заявах сторін по суті справи і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 30 червня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було зареєстровано у Соборному районному у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідний актовий запис №442. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , зареєстровано Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), відповідний актовий запис №1584. Під час розгляду справи встановлено, що з вересня місяця 2023 року сторони не підтримують стосунки, живуть окремо один від одного, спершу донька проживала із матір`ю, а з грудня 2023 року за спільною згодою сторін, вона переїхала проживати до позивача, який самостійно весь цей час займається її вихованням та утриманням. Вказані обставини не заперечуються відповідачем, яка зазначає лише про те, що вона вона бажає дитині лише найкращого, з розумінням того, що зробить усе, аби у подальшому налагодити відносини із дитиною, не травмуючи емоційний стан наразі. Із Акту від 16.09.2024 року вбачаються обставини того, що дійсно, дитина - [PERSON] , [INFO] , знаходиться на утриманні батька, який самостійно її виховує, вони проживають лише удвох, оскільки матір дитини, після їх фактичного припинення відносин у вересні 2023 року жодного разу не бачили за адресою мешкання [PERSON] . Із Акту від 13.09.2024 року вбачається, що дівчинка - [PERSON] , певний час перебувала із матір`ю за кордоном у зв`язку із воєнним станом у країні, однак після їх повернення, [PERSON] та [PERSON] вирішили припинити їх відносини. Спершу дівчинка проживала із [PERSON] , однак у грудні 2023 року дитина почала проживати із батьком, який самостійно виховує та утримає доньку. За весь цей час матір дитини жодного разу не бачили за місцем їх мешкання із батьком. Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, що ухвалена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно із\~ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Тому, беручи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Разом з тим, з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що донька на час розгляду справи вже тривалий час проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує її, такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом. Статтею 51 Конституції України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155\~СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), дер-жави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відпові-дальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх ос-новного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. У відповідності зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст.33 Конституції України. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Враховуючи те, що дитина після припинення фактичних сімейних стосунків залишилась проживати разом з батьком, який самостійно її утримує, опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається її вихованням та зміг створити належні умови проживання дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача у заявлений ним спосіб. Щодо вирішення питання стягнення аліментів з відповідача, суд виходить з наступного. Як зазначено вище, сторони мають спільну неповнолітню доньку, яка фактично проживає разом з батьком з грудня 2023 року, що встановлено в ході розгляду справи та було визнано відповідачем. Заперечуючи щодо стягнення аліментів, відповідач, поряд з цим, не заперечує обставини того, що дитина проживає із батьком, який самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину. Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. За змістом ч. 2ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Разом з тим, відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч.3 ст.181Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 1ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище відповідача, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення\~ст. 180 СК України\~про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Відповідачка не подала докази існування обставин, які істотно обмежують її працездатність, докази існування інших обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, що дозволяє зробити висновок про її спроможність сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини, з врахуванням суми прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. А тому враховуючи зазначені положення закону, суд вважає за доцільне стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, що буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 182 СК України. Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Згідно ч.1,3\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. На підставі викладеного,

Outcome: approved