Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] від імені якого діє представник сектору судової роботи та міжнародної правової допомоги у Закарпатській області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Андращук Діана Степанівна звернувся \~до суду\~через систему\~«Електронний суд»\~з позовом\~до [PERSON] , на підставі якого просить: 1. Визнати незаконним переміщення та подальше утримування відповідачем малолітньої дитини [PERSON] на території України; 2. Зобов`язати відповідача повернути дитину [PERSON] до місця постійного проживання в Угорщині за адресою: [ADDRESS] , протягом 10 днів з дати отримання повного тексту рішення; 3. Якщо відповідач відмовиться повертати малолітню дитину [PERSON] до Угорщини, відібрати дитину і передати батькові [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , Угорщина, для забезпечення повернення дитини до Угорщини за адресою: [ADDRESS] ; 4. Покласти витрати пов`язані з поверненням дитини до Угорщини на позивача; 5. Винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання позовної заяви; 6. Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Угорщини. Позивач посилається на те, що вони з відповідачем є батьками малолітньої дитини - [PERSON] (надалі Дитина), яка з народження постійно проживала в Угорщині. 20 червня 2023 року відповідач разом з Дитиною без попередньої домовленості з позивачем виїхала з Угорщини до України та наразі відмовляється надати можливість батькові спілкуватися з Дитиною, а також не виконує його прохання щодо повернення Дитини до Угорщини. 19 грудня 2023 року позивач через Міністерство юстиції Угорщини звернувся до Міністерства юстиції України із заявою від 01.09.2023 про сприяння поверненню Дитини до місця її постійного проживання в Угорщині. В свою чергу, на підставі зазначеної заяви позивача Міністерство юстиції України доручило сектору судової роботи та міжнародної правової допомоги у Закарпатській області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернутися до відповідача з метою роз`яснення їй положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення Дитини до Угорщини. Однак, як вбачається із наданих відповідачем письмових пояснень (заперечення) вона відмовляється добровільно повертати Дитину та наголошує, що позивач не підтримував її та Дитину фінансово, чинив моральне насильство щодо неї. Наразі Дитина почала жити у новому середовищі в Україні та перебуває в благополучному психоемоційному стані. Таким чином, за доводами сторони позивача, відповідач неправомірно здійснила незаконне вивезення Дитини та утримує її на території України, а тому наявні підстави відповідно до ст.ст. 3, 4, 35 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року для повернення Дитини в державу її постійного проживання Угорщину за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і Дитиною, піклування про неї, в тому числі, визначення місця проживання. Ухвалою суду від 25 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, залучено до участі у розгляді справи у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Мукачівської міської ради, призначено підготовче судове засідання. 8 серпня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача висловила свої заперечення стосовно позовних вимог та просила суд відмовити в позові через його необґрунтованість та безпідставність. За доводами представника відповідача, відповідно до законодавства України Дитина є громадянкою України з моменту її народження, оскільки її мати є громадянкою України, що відповідає положенням Закону України «Про громадянство України». Протягом періоду проживання Дитини в Угорщині позивач не цікавився нею, не турбувався про свою родину та не підтримував їх матеріально. Крім того, сторона відповідача посилається на те, що позивач отримував та витрачав у власних інтересах угорську дитячу соціальну виплату, чинив відносно дружини моральне насильство, ховав гроші та документи, погрожуючи звернутися до поліції, якщо вона його залишить. Також представником відповідача звертається увага на те, що із заявою щодо повернення Дитини [PERSON] звернувся після того, як дізнався, що [PERSON] подала заяву про стягнення з нього аліментів, що свідчить про наявність елементів шантажу та маніпуляції. На сьогодні Дитина прижилася у новому середовищі в Україні, а тому існує серйозний ризик того, що її повернення до Угорщини спричинить загрозу заподіяння їй психологічної шкоди. Дитина не пам`ятає батька, розуміє лише українську мову та є громадянкою України. Таким чином, повернення Дитини до її попереднього місця проживання без матері, враховуючи її малолітній вік, не відповідатиме її найкращим інтересам, а заява [PERSON] є ні чим іншим, як способом перешкодити відповідачу в стягненні з нього аліментів. 12 вересня 2024 року за результатами підготовчого судового засідання суд задоволив заяву представника відповідача про виклик свідків, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні повідомив, що підтримує позовні вимоги та просить їх задоволити. Представник позивача в судовому засіданні також підтримала позовні вимоги і підтримала їх в повному обсязі, просила їх задоволити з підстав викладених у позові. Відповідач у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог. Представник третьої особи просила у задоволенні позову відмовити та зазначила, що вирішення питання про повернення дитини до Угорщини може відбуватись після визначення місця проживання дитини, але у будь-якому разі прийняте рішення за результатами судового розгляду справи має відповідати якнайкращим інтересам дитини. Заслухавши доводи та заперечення учасників справи, їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. 1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов`язані з переміщенням відповідачем Дитини на територію України. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин між сторонами справи, суд наводить наступні обставини справи. Сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується угорським свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим мерією м. Ясапаті, 25.05.2023 (а.с. 13-14). Відповідно до відомчого свідоцтва про реєстрацію місця проживання № [NUMBER] виданого Ясбереньською районною адміністрацією 25.02.2022, зареєстрованим місцем проживання Дитини в Угорщині є: [ADDRESS] (а.с. 15-16). Згідно з даними нотаріально засвідченого акту №54011/К/47/2023/2 вчиненого в. м. Ясберень, 14 березня 2023 року нотаріусом доктором [PERSON] , [PERSON] заявив, що користується нерухомістю за адресою: [ADDRESS] , на підставі принципу гостинності. Також у вказаному акті позивач заявив, що зобов`язується надати житло [PERSON] та їх спільній Дитині, розмістити їх безстроково в цьому помешканні, яким він користується, а також погоджується, щоб вищезазначене помешкання було визначено як тимчасове або постійне місце проживання. Також він зобов`язується матеріально утримувати [PERSON] та їх спільну Дитину громадянку Угорщини [PERSON] та піклуватися про них, забезпечувати їхнє медичне обслуговування та лікування, а також покривати витрати на виїзд і в`їзд до країни під час їхнього перебування в Угорщині, таким чином, вони не створюватимуть фінансове навантаження для угорської держави (а.с. 22-23). 19.12.2023 року через Міністерство юстиції Угорщини позивач звернувся до Міністерства юстиції України із заявою від 01.09.2023 про сприяння поверненню Дитини до місця її постійного проживання в Угорщині. 8 травня 2024 року сектором судової роботи та міжнародної правової допомоги у Закарпатській області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції отримано від відповідача пояснення (заперечення) на заяву батька дитини про забезпечення повернення дитини з України в Угорщину від 03.05.2024, в яких [PERSON] зазначила, що після народження Дитини сімейне життя з позивачем не склалось, між ними почали виникати сварки, зумовлені різними поглядами, зокрема, на фінансові питання сім`ї. [PERSON] не турбувався про родину, усі гроші тримав у себе, а їй з Дитиною зовсім нічого (за його словами «зайвого») не виділяв. За доводами відповідача, [PERSON] подав заяву про повернення Дитини після того як дізнався, що відповідач подала заяву про стягнення з нього аліментів, що свідчить про елементи шантажу й маніпуляцій з його боку, спрямованих на ухилення від обов`язку щодо утримання Дитини. Після переїзду відповідача з Дитиною до України коштів на утримання доньки [PERSON] також не надавав. Рішенням Виконавчого комітету Мукачівської міської ради №34/37-24 від 13.02.2024 «Про визначення місця проживання дитини» місце проживання [PERSON] визначено з матір`ю за місцем її проживання. Наразі Дитина відвідує дитячий садочок, перебуває на обліку у сімейного лікаря, має облаштоване місце для ігор у будинку батьків відповідача. Дитина є громадянкою України. На переконання [PERSON] повернення доньки до її попереднього місця проживання без матері, враховуючи її малолітній вік, точно не відповідатиме її найкращим інтересам, а заява [PERSON] є нічим іншим, як способом перешкодити їй у стягненні з нього аліментів на утримання Дитини. 2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктом першим та другим статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ\~(далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Конвенцією про права дитини також передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України застосовується судом як джерело права. Так, ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відтак, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Згідно із\~Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей»\~Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м. Гаага (Нідерланди) (Гаазька конвенція) (далі - Конвенція). Конвенція визначає правові аспекти захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом частини другої статті 3 Конвенції права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2023 року по справі № 127/17880/22 (провадження № 61-8308св23) дійшов висновків відносно того: «що, виходячи зі змісту\~Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3\~Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини». В свою чергу, частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та\~\~\~\~статтею 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини). Так, відповідно до частини першої та другої статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. \~ \~ \~ \~Згідно з положеннями частини першої та другої статті 13 Конвенції, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: \~ \~ \~ \~a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або \~ \~ \~ \~b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. \~ \~ \~ \~Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20 Конвенції). Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а)) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b)), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть, в першу чергу, перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Гаазької Конвенції накладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької Конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій Конвенції, яка повинна тлумачитися вузько (§ 107). Поряд з цим, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 Цивільного процесуального кодексу України). Аналізуючи фактичні обставини справи на предмет їх відповідності вищенаведеним положенням Конвенції, законодавства та судової практики суд приходить до наступних висновків. За результатами судового розгляду встановлено, що Дитина народилася в Угорщині, де отримувала піклування від обох батьків та постійно мешкала в цій країні до переміщення її в Україну в червні 2023 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим мерією м. Ясапаті, 25.05.2023, відомчим свідоцтвом про реєстрацію місця проживання № [NUMBER] , виданим Ясбереньською районною адміністрацією 25.02.2022, щодо реєстрації місця проживання Дитини в Угорщині, нотаріально засвідченим актом №54011/К/47/2023/2, вчиненим в. м. Ясберень, 14 березня 2023 року. Водночас, матеріали справи не містять доказів надання позивачем згоди чи мовчазної згоди на переміщення та утримання Дитини [PERSON] в Україні. Таким чином, слід констатувати, що переміщення Дитини матір`ю до України відбулось без згоди батька, оскільки відповідач одноосібно прийняла рішення щодо зміни місця проживання їх спільної з позивачем малолітньої доньки.\~ Починаючи з вересня 2023 року [PERSON] вчиняв активні дії, спрямовані на повернення Дитини до Угорщини внаслідок чого звертався через Міністерство юстиції Угорщини до Міністерства юстиції України із заявою від 01.09.2023 про сприяння поверненню Дитини до місця її постійного проживання в Угорщині. В свою чергу, відповідач добровільно відмовляється повертати Дитину до Угорщини, що підтверджено нею в процесі судового розгляду справи. Аргументуючи свою\~позицію,\~ [PERSON] \~ у\~тексті відзиву\~та у\~судовому засіданні\~посилалась на\~те,\~що під\~час спільного\~проживання з\~позивачем зазнала\~з його\~боку морального насильства, крім того, він не цікавився Дитиною і лише після того як вона звернулася із відповідною заявою щодо стягнення з нього аліментів [PERSON] ініціював повернення Дитини. По відношенню до цього слід зазначити, що такі посилання відповідача не знайшли свого доказового підтвердження, оскільки матеріали справи не містять доказів застосування позивачем будь-якого насильства до відповідача, як і доказів того, що позивач належним чином не піклувався про Дитину до моменту переміщення та подальшого утримування її на території України матір`ю. Відповідач не надала суду копій скарг чи будь-яких інших заяв з даного приводу адресованих нею до компетентних органів Республіки Угорщина. В контексті наведеного, суд критично оцінює покази свідків [PERSON] (тітка відповідача) та [PERSON] (подруга відповідача), наданих під час судового розгляду справи, які зазначили, що позивач фінансово не підтримував відповідача та чинив моральне насильство відносно [PERSON] , оскільки ці відомості їм відомі зі слів відповідача. Свідок [PERSON] (мати відповідача) зазначила, що періодично відвідувала доньку та позивача під час їх спільного проживання в Угорщині. При цьому ствердила, що позивач замало уваги приділяв Дитині. Крім того, сторона відповідача також наполягала на тому, що Дитина прижилась в Україні і що її повернення до Угорщини завдасть їй\~ психічної шкоди на підтвердження чого надано наступні докази: витяг з реєстру територіальної громади №2024/002058021 від 28.02.2024, з якого вбачається, що з 28.02.2024 року зареєстрованою адресою місця проживання Дитини є [ADDRESS] (а.с. 120); довідку від 11.05.2022 року №61311/КВ/19-536-267, видану посольством України в Угорщині про те, що Дитина набула громадянства України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 6 та ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» (а.с.121); рішення Виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю (а.с.122); довідку від 01.05.2024 №01-10/35 Мукачівського закладу дошкільної освіти №29 Мукачівської міської ради про те, що [PERSON] відвідує заклад з 04.07.2023 року по теперішній час (а.с.123). Оплату за відвідування дошкільного закладу здійснює мама, Дитина відвідує садок чисто одягненою, весела, активна, починає розмовляти (на українській мові), іде на контакт з дітьми та вихователями. Також стороною відповідача надано декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, що була підписана матір`ю Дитини, як її законним представником (а.с.124) та акт обстеження умов проживання від 02.05.2024 №1777/о/83-24 (а.с.125), складений комісією у складі голови комісії - старости Аннамарії Фехтел та члена комісії адміністратора ЦНАПу [PERSON] , з якого вбачається, що [PERSON] проживає з донькою у будинку бабусі відповідача в окремій кімнаті. Умови проживання хороші (забезпечені меблями, посудом побутовою технікою, засобами гігієни та ін.). Стосунки в сім`ї доброзичливі, чуйні, довірливі, дитина відвідує ДНЗ №29 в місті Мукачеві, знаходиться на обліку сімейного лікаря, має всі щеплення, весела, соціалізована, контактна, забезпечена матір`ю всім необхідним. Однак, суд приходить до висновку що фактичні обставини у справі не свідчать про те, що Дитина прижилася в своєму новому середовищі настільки, що повернення її в країну постійного проживання не буде відповідати її найкращим інтересам, оскільки [PERSON] з народження 17.01.2022 до 20.06.2023 проживала на території Угорщини, а з 20.06.2023 до 10.10.2024 року (ухвалення судом даного рішення) мешкає на території України, тобто майже рівнозначні періоди свого життя вона проживала як в Угорщині так і в Україні. Наявність у Дитини громадянства України, зареєстрованого місця проживання разом з матір`ю в Україні, станом на час розгляду справи, не може бути підставою для неповернення дитини до держави її постійного проживання (до моменту переміщення), оскільки ані громадянство батьків, ані громадянство Дитини не має вирішального значення при розгляді такої категорії справ. У постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року по справі №522/97/20 (провадження № 61-3074св21) зазначено, що «місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини». Наведена правова позиція була підтримана Верховним Судом і в постанові від 20\~вересня 2023\~року по\~справі №\~127/17880/22 (провадження № 61-8308св23). Також, за наслідками судового розгляду справи, судом не встановлено обставин, які давали б підстави вважати про існування серйозного ризику того, що повернення Дитини до місця її проживання в Угорщині спричинить загрозу заподіяння психічної шкоди або створить для Дитини нетерпиму обстановку, з урахуванням того, що [PERSON] не позбавлена можливості супроводжувати доньку. Слід звернути увагу, що саме по собі повернення до країни постійного проживання не вирішує питання опіки над Дитиною чи розлуки з одним із батьків. Згідно з пунктом 1 статті 19 Конвенції, ніяке рішення прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. За таких обставин, суд не може взяти до уваги рішення Виконавчого комітету Мукачівської міської ради №34/37-24 від 13.02.2024 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки предметом розгляду даної справи не є питання встановлення місця проживання Дитини з одним із батьків, оскільки судовому дослідженню підлягає лише процедура повернення Дитини до країни проживання, вивезення якої відбулося з порушенням процедур, визначених, зокрема нормами міжнародного права. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду висловленими у постанові від 23 березня 2023 року по справі № 344/6604/21 (провадження № 61-13140св22). З\~урахуванням наведеного,\~суд приходить\~до висновку,\~що переміщення\~Дитини \~матір`ю до\~України відбулось\~без згоди\~батька та\~є незаконним,\~а \~утримання відповідачем\~Дитини на\~території України\~порушує право\~позивача на\~піклування про\~доньку,\~а тому\~повернення Дитини\~до постійного\~місця її проживання в Угорщині відновить порушене право позивача, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. При цьому, рішення про повернення дитини не позбавляє права особу, яка зобов`язується повернути дитину в державу її постійного місця проживання, звернутися до компетентного суду Угорщини та отримати рішення по суті питання піклування про дитину. Що стосується позовних вимог відносно того, якщо відповідач відмовиться повертати Дитину до Угорщини, відібрати Дитину і передати батькові, для забезпечення повернення Дитини до Угорщини, то у задоволенні таких слід відмовити, оскільки вказані вимоги стосуються не існуючого можливого майбутнього, із застосуванням умовностей, що можуть виникнути і стосуються питань виконання рішення. Предмету цих вимог на час ухвалення рішення не існує, тому вони не підлягають захисту. При цьому, слід зазначити, що у випадку невиконання судового рішення в добровільному порядку, таке підлягає примусовому виконанню. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 20 вересня 2023 року по справі № 127/17880/22 (провадження № 61-8308св23). Таким чином, з`ясувавши повно та всебічно обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, дотримуючись балансу між інтересами Дитини, правами та обов`язками батьків, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 3. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed