Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

[PERSON] , в особі представника адвоката Поповича О.О., звернулась до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі по 3200,00 гривень на кожну дитину щомісяця і до досягнення ними повноліття. [PERSON] звернулась в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей зазначивши, що спільне життя з відповідачем не склалося, у них різні погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства, вони проживають окремо, примирення між ними неможливе. Крім того, позивачка зазначила, що відповідач не надає позивачці стабільної матеріальної допомоги на утримання дітей, одна з яких є інвалідом з дитинства. При цьому, як зазначила позивачка, відповідач працює за кордоном в будівельній сфері та його дохід складає близько 30000,00 40000,00 гривень щомісяця. Крім цього, позивачка просила стягнути з відповідача понесені нею витрати за надання правничої допомоги в розмірі 4500,00 гривень. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України, відповідач відзив щодо позову не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. В межах вимог ст. 280 ЦПК України, суд у даній справі на підставі наявних у ній документів ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Позаяк, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин і без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не надав заперечень проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 23 вересня 2006 року, про що у виконавчому комітеті Свободянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, зроблений актовий запис за № 10. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам їх дітей. За таких\~обставин позовну\~заяву [PERSON] \~до [PERSON] \~про розірвання\~шлюбу, слід задовольнити. Судом встановлено, що сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 27 цієї Конвенції визначає, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», прожитковий мінімум на одну дитину віком від 6 до 18 років встановлений в розмірі з 1 січня 3196,00 гривень 50% = 1598,00 гривень. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (тобто на час звернення до суду 1598,50 гривень). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (тобто 3196,00 гривень). Відповідно до абз. 4 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Згідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного Кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, враховуючи, що позивачці потрібно утримувати неповнолітніх дітей, яким виповнилося 16 та 11 років, а відповідачем не спростовано належними і допустимими доказами неспроможність сплачувати аліменти у розмірі заявленому позивачкою, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги позивачки задовольнити в цій частині повністю та стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 3200,00 гривень на кожну дитину щомісяця і до досягнення ними повноліття. Відповідно до\~ст.\~133\~ЦПК України,\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1 та 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно висновку постанови Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, до матеріалів справи позивачем долучено: договір про надання послуг представника в цивільному процесі від 27.06.2024 року; акт про прийняття-передачі наданих послуг від 28.06.2024 року, згідно яких визначено суму витрат пов`язаних із наданням правової допомоги в розмірі 4500,00 гривень; довідку адвоката Поповича О.О. про отримання гонорару в розмірі 4500,00 гривень за надання правничої допомоги. Разом з цим, в порушення вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України, позивачем не долучено до матеріалів позовної заяви детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат понесених позивачкою за надання правничої допомоги у зв`язку з їх недоведеністю.

Outcome: partial