Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договорами позик № 78149729 від 03 липня 2024 року в розмірі 28\~800,00 грн та № 5782652 від 30 червня 2023 року в розмірі 4\~870,50 грн, покликаючись на невиконання останнім взятих на себе зобов`язань. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 липня 2024 року справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 08 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено строк 15 днів з дня вручення ухвали подати до суду у відповідності до вимог ст.178 ЦПК України відзив на позовну заяву. Відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою з додатками за місцем проживання, та таку ним отримано 03 вересня 2024 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.. Відповідач відзив на позов не подав, жодних заяв/клопотань ним не заявлено. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях (ст.ст.12,81 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4\~ст.263 ЦПК України). У відповідності до п.1 ч.2\~ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У\~ст.1054 ЦК України\~передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як регламентовано ст.13 Закону «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними\~Законом України\~"Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених\~Законом України\~"Про електронну комерцію"). 03 липня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1- Безпечне агентство необхідних кредитів» (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 78149729. За умовами договору позикодавець зобов`язується надати позичальнику позику у сумі 8 000, 00 грн, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти. Також, 30 червня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» (позикодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено договір позики № 5782652. За умовами договору позикодавець зобов`язується надати позичальнику позику у сумі 1 500, 00 грн, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти. Як регламентовано ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). На підставі договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року з додатковою угодою від 21 грудня 2023 року з додатками (актом прийому передачі реєстру боржників та витягом з реєстру боржників), укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «1- Безпечне агентство необхідних кредитів» (клієнт) та позивачем (фактор), останнє набуло право вимоги\~за борговими\~зобов`язаннями відповідача\~за договором позики № 78149729 від 03 липня 2024 року. Згідно з договором факторингу № 13-12/2023 від 13 грудня 2023 року з додатками (актом прийому передачі реєстру боржників та витягом з реєстру боржників), укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» (клієнт) та позивачем (фактор), останнє набуло право вимоги\~за борговими\~зобов`язаннями відповідача\~за договором позики № 5782652 від 30 червня 2023 року. Досліджуючи вимоги про стягнення заборгованості за договорами позик № 78149729 від 03 липня 2024 року в розмірі 28\~800,00 грн, яка складається з: 8\~000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 20\~800,00 грн заборгованість за відсотками; та № 5782652 від 30 червня 2023 року в розмірі 4\~870,50 грн, яка складається з: 1\~500,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 3\~370,50 сума заборгованості за процентами за користування позикою, суд виходить з наступного. Як регламентовано ст.13 Закону України\~"Про електронну комерцію", розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України\~"Про платіжні послуги",\~"Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. У силу\~положень ч.2\~ст.41,\~ст.49\~Закону України\~«Про платіжні\~послуги» передбачено,\~що ініціювання\~платіжної операції\~здійснюється шляхом: 1)\~надання ініціатором\~платіжної інструкції\~надавачу платіжних\~послуг,\~в якому\~відкрито його\~рахунок; 2)\~надання надавачем\~платіжних послуг\~з ініціювання\~платіжної операції\~платіжної інструкції\~платника надавачу\~платіжних послуг\~з обслуговування\~рахунку платника\~на підставі\~наданої платником\~цьому надавачу\~платіжних послуг\~з ініціювання\~платіжної операції\~згоди на\~ініціювання такої\~платіжної операції; 3)\~надання платником\~платіжної інструкції\~та готівкових\~коштів для\~виконання платіжної\~операції,\~у тому\~числі за\~допомогою платіжного\~пристрою; 4)\~використання користувачем\~платіжного інструменту\~для виконання\~платіжної операції; 5)\~надання платником,\~що є\~власником електронних\~грошей,\~платіжної інструкції,\~у тому\~числі шляхом\~використання платіжного\~інструменту,\~емітенту електронних\~грошей щодо\~виконання платіжної\~операції з\~використанням електронних\~грошей; 6)\~надання користувачем\~платіжної інструкції\~відповідному учаснику\~платіжної системи,\~у тому\~числі шляхом\~використання певного\~платіжного інструменту,\~в порядку,\~визначеному правилами\~цієї платіжної\~системи.\~Платіжна операція\~вважається завершеною\~в момент\~зарахування суми\~платіжної операції\~на рахунок\~отримувача або\~видачі суми\~платіжної операції\~отримувачу в\~готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача. Позивачем у підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за позиками не долучено документів, передбаченого ст.ст.41, 49 Закону України «Про платіжні послуги», ст.13 Закону України «Про електронну комерцію», які підтверджують зарахування коштів на рахунок відповідача, а також те, що такий переказ є завершеним. Досліджуючи надані розрахунки, такі самі по собі не є належними та допустимими доказами наявності заборгованості та її розмір за договорами, оскільки будь-яких доказів перерахування коштів на картку чи на рахунок відповідача, підтвердження отримання останнім кредитних коштів відповідно до укладеного договору позивачем не надано. Розрахунок є виключно внутрішнім документом банку, підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. До того ж, такі розрахунки не містить ні порядку, ні розмірів, ні часу нарахування відсотків у такій сумі, що унеможливлює дослідження та перевірку таких. Указане узгоджується з постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18. Надані позивачем договори факторингу та витяги з реєстрів боржників до договору факторингу, які є похідними від договорів позик, самі по собі не є належними та допустимими доказами наявності заборгованості та її розмір за договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, підтвердження отримання останнім кредитних коштів відповідно до укладеного договору позивачем не надано. Інших доказів позивачем не надано, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявлено. Позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України). Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20 засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення як основного боргу за кредитним договором, так і похідних від нього відсотків, та порушення відповідачем прав позивача, які б підлягали судовому захисту, що зумовлює відмову у позові. Висновок суду узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України). У порядку ст.141\~ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed