Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з заявою про встановлення початку військової служби, заінтересована особа Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що [PERSON] змінив ім`я на [PERSON] . Наказом № 2918-с від 29.07.2005 заявника було зараховано до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» на перший курс Військового інституту телекомунікацій та інформатизації на денну форму навчання. У 2009 році заявник отримав базову вищу освіту у КПІ за напрямком підготовки «Інформаційна безпека» та здобув кваліфікацію бакалавра інформаційної безпеки, а у 2010 році - повну вищу освіту у КПІ за спеціальністю «Захист інформації з обмеженим доступом та автоматизації її обробки» та здобув кваліфікацію професіонала з питань безпеки підприємств, установ та організацій, офіцера військового управління тактичного рівня. Згідно витягу з послужного списку заявника, останній у період з 11 серпня 2009 року по 19 червня 2010 року був курсантом КПІ. На час звернення до суду [PERSON] перебуває на військовій службі в Збройних Силах України та проходить військову службу на посадах осіб офіцерського складу. Під час оформлення відповідних документів (особової справи) кадровим органом Військового інституту телекомунікацій та інформатизації КПІ, безпосередньо перед закінченням навчання [PERSON] , був зроблений запис до послужного списку стосовно початку військової служби та зарахуванню до вислуги років на військовій службі періоду з 11 серпня 2009 року. Однак, заявник вважає, що початком проходження ним військової служби має бути 01 вересня 2005 року - дата, коли відповідно до наказу № 2918-с ректора КПІ його було зараховано на перший курс Військового інституту телекомунікацій та інформатизації на денну форму навчання, тому просить встановити факт початку проходження ним військової служби у Збройних Силах України з 01 вересня 2005 року. Просив встановити факт, що початком проходження військової служби у Збройних Силах України [PERSON] є [INFO] . Представник заявника підтримав заяву, просив її задовольнити, зазначив, що встановлення цього факту необхідне заявнику в майбутньому при звільненні з військової служби, призначенні пенсії тощо. Інші учасники в судове засідання не з`явилися. 21.05.2024 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено здійснювати розгляд зазначеної цивільної справи за правилами окремого провадження. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] , [INFO] , змінив прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 30.10.2012, актовий запис № 84. У 2009 році заявник отримав базову вищу освіту у КПІ за напрямком підготовки «Інформаційна безпека» та здобув кваліфікацію бакалавра інформаційної безпеки, що підтверджується копією диплома серії МО №13648580. У 2010 році заявник отримав повну вищу освіту у КПІ за спеціальністю «Захист інформації з обмеженим доступом та автоматизації її обробки» та здобув кваліфікацію професіонала з питань безпеки підприємств, установ та організацій, офіцера військового управління тактичного рівня, що підтверджується копією диплома серії [NUMBER] . Відповідно до Витягу з послужного списку особової справи підполковника [PERSON] , виданого військовою частиною [NUMBER] , останній проходить військову службу у Збройних Силах. На військову службу призваний 11.08.2009 через [INFO] . З 11.08.2009 по 19.06.2010 - курсант ВІТІ НТУУ «КПІ». З 19.06.2010 по 20.08.2010 - у розпорядженні. З 20.08.2010 по 31.08.2022 - проходив службу на посадах осіб офіцерського складу. З 31.08.2022 по 20.09.2022 - у розпорядженні. З 20.09.2022 по т.ч. - проходить службу на посадах осіб офіцерського складу. Відповідно до відповіді Національного технічного університету України «Київського політехнічного інституту» імені [PERSON] від 08.04.2024 [PERSON] наказом №2918-с від 29.07.2005 було зараховано з 01.09.2005 студентом першого курсу Військового інституту телекомунікації та інформатизації денної форми навчання. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод чи інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до вимог ч. 2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 №925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основними складовими права на справедливий суд є: право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права (справа «Bellet v. France»); принцип юридичної визначеності (справи «Науменко проти України», «Полтораченко проти України», «Трегубенко проти України»); незалежність та безсторонність судової влади (справа «Pullar v. United Kingdom», «Совтрансавто-Холдинг проти України») право на розгляд справи судом у розумні строки (справі «Странніков проти України», «Науменко проти України»). У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до Положення про військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, затвердженого спільним наказом Міністерства освіти і науки України та Міністерства оборони України № 400/192 від 20.06.2003 року(який діяв на момент проходження навчання), військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів (далі-військові навчальні підрозділи) є структурними підрозділами цих вищих навчальних закладів. До них відносяться військові інститути, військові коледжі, факультети та кафедри військової підготовки вищих навчальних закладів. Згідно з переліком вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.1997 року №1410 «Про створення єдиної системи військової освіти» до переліку вищих військових навчальних закладів належать також військові навчальні підрозділи цивільних вищих навчальних закладів, у яких здійснюється військова підготовка студентів за програмами підготовки офіцерів запасу. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 березня 2001 року №269 «Про створення Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут" і Наукового центру зв`язку та інформатизації Збройних Сил з метою подальшого удосконалення підготовки офіцерських кадрів для Збройних Сил, Служби безпеки та інших військових формувань в рамках єдиної системи військової освіти і науки створено Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут". Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №48 «Про затвердження Порядку проведення військової підготовки громадян України за програмою підготовки офіцерів запасу» Національний технічний університет України Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського входить до переліку закладів вищої освіти, на базі яких проводиться військова підготовка. В силу положень ч. 4 ст. 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які в установленому порядку зараховані до вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів для здобуття певних освітніх та освітньо-кваліфікаційних рівнів і не мають звань офіцерського складу, вважають курсантами, а ті, що мають такі звання - слухачами. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних. Відповідно до ч. 4 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. До заінтересованих осіб належать особи, які беруть участь у справі та мають у ній юридичну заінтересованість. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб зумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказується, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, які мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний провести підготовчі дії, зокрема з`ясувати, які фізичні особи чи організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявнику та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. У цій справі заявник просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що початком проходження військової служби у Збройних Силах України [PERSON] є дата 01 вересня 2005 року. В якості заінтересованої особи заявник зазначив Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут. Натомість, суд зазначає, що рішення у цій справі могло би вплинути на права та обов`язки військової частини [NUMBER] , у якій заявник проходить військову службу, а також, яка складала послужний список заявника, однак заявником до участі у справі вона не була залучена. Крім того, мета, задля якої він звернувся до суду за встановленням факту початку проходження військової служби, зокрема, для правильного визначення строку служби, а також для відсутності будь-яких перешкод в майбутньому, наприклад, при звільненні з військової служби, призначенні пенсії тощо, не свідчать про порушення прав заявника на день ухвалення судового рішення. Встановлення факту, про який просить заявник, не пов`язує виникнення, зміну або припинення для нього правовідносин у теперішньому часі. Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні заяви. Згідно з ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються, оскільки суд відмовив у задоволенні вимог.

Outcome: dismissed