Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

адвокат Фурик А.Я., діючи в інтересах [PERSON] на підставі ордеру серії ВС №1312725 від 25 вересня 2024 року, звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , громадянина України, [INFO] , уродженця м. Зеленодольська, Татарстан, [INFO] в місті Кадіївка, Алчевського району Луганської області. Просить допустити негайне виконання рішення суду у справі. Заяву мотивує тим, що заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, у вересні 2015 року перемістилася з м. Ірміно Алчевського р-ну Луганської обл., однак у м. Ірміно залишився проживати чоловік заявниці [PERSON] , [INFO] . Згідно з Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» від 22 грудня 2022 року №309 вся територія Алчевського району Луганської області починаючи з 7 квітня 2014 року є тимчасово окупованою територією України. Вказує, що у зв`язку з наведеним заявниця час від часу їздила з м. Рівне в м. Ірміно для того, щоб побачитися із сім`єю, та у серпні 2022 року заявниця перебувала у м. Ірміно Луганської області, коли й помер її чоловік [PERSON] . Тіло чоловіка перевезли в м. Кадіївка (до прийняття постанови Верховної Ради України від 12 червня 2016 року №1351-VIII м. Стаханов), де знаходився морг та органи, що здійснюють адміністративні функції. Після смерті чоловіка заявниця отримала свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , яке видане окупаційною владою. Відповідно до вказаного свідоцтва про смерть [PERSON] , уродженець м. Зеленодольськ, Татарстан, помер [INFO] у м. Кадіївка (раніше м. Стаханов) Луганської обл. Проте, повертаючись з Луганської обл. у м. Рівне заявниця мала можливість вивезти лише копію свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Відтак заявниця не може отримати документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, у зв`язку з тимчасовою окупацією всієї території Алчевського району Луганської області, а тому просить встановити факт смерті [PERSON] в судовому порядку. При цьому вказує, що встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику для проведення державної реєстрації смерті компетентним органом виконавчої влади України, отримання свідоцтва про смерть встановленого державного зразку. У зв`язку з наведеним просить заяву задовольнити. Матеріали заяви надійшли до Личаківського районного суду м. Львова через систему «Електронний суд» 25 вересня 2024 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 25 вересня 2024 року заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено таку в судове засідання. В судове засідання 25 вересня 2024 року заявник [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилась, представник заявника подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі за наявними в матеріалах справи доказами, згідно з якою заяву підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Представник заінтересованої особи, що належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання також не з`явився, причин неявки суду не повідомив, відзиву чи будь-яких інших заперечень на заяву до суду не скерував. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу та ухвалити рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказах. У зв`язку з неявкою учасників процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що заява підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. При цьому відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає в тому числі справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Зокрема згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Судом встановлено, що заявник громадянка України [PERSON] , [INFO] , яка згідно з її паспортом серії [NUMBER] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , є дружиною [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Зеленодольська, Татарстан, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 30 липня 2009 року Виконавчим комітетом Теплогірської міської ради Луганської області. Водночас з поданих документів вбачається, що чоловік заявника [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про смерть останнього серії [NUMBER] від 1 вересня 2022 року, виданого Стаханівським міським управлінням юстиції Міністерства юстиції луганської народної республіки, згідно з яким [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Стаханов. Вказане свідоцтво складено російською мовою, на ньому міститься гербова печатка органу реєстрації актів цивільного стану. При цьому як вбачається з довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №5612-1114 від 15 вересня 2015 року, заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та на даний час тимчасово проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час виключно у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. При цьому відповідно до роз`яснень, наданих в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Так Указом Президента України № 64/20211 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховна Рада України вказаний вище указ було затверджено. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, зокрема востаннє Указом Президента України від 23 липня 2024 року № 469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №3891-IX від 23 липня 2024 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 5 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб і такий продовжує діяти на даний час. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована російською федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Підпунктом 2 пункту 1 постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» №1351-VIII від 12 червня 2016 року місто Стаханов у Луганській області перейменовано на місто Кадіївка. При цьому\~підпунктом 12\~пункту 1\~постанови Верховної\~Ради України\~«Про утворення\~та ліквідацію\~районів» №\~807-IX від 17 липня 2020 року територію Кадіївської міської територіальних громад було віднесено до Алчевського району Луганської області. Відповідно до пункту 6 розділу ІІ Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22 грудня 2022 року, вся територія Алчевського району Луганської області є тимчасово окупованою російською федерацією територією України з 7 квітня 2014 року та до даного часу. Також розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р населені пункти Алчевського району Луганської області було віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно з ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Разом з тим держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Частиною 1 ст. 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами у разі, якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси. Яв вже зазначалось вище, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є дружиною [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . При цьому встановлення факту смерті [PERSON] необхідний заявнику для проведення державної реєстрації смерті останнього та отримання свідоцтва про його смерть. У відповідності до інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» звернуто увагу на те, що відповідно до абзацу 1 частини першої статті 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України може бути подана до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Водночас за змістом абзацу 2 частини першої 1 цієї статті заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України може бути подана за місцем проживання (перебування) заявника до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до п. 7 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян України та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована російською федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації. При цьому, як встановлено судом, м. Кадіївка Алчевського району Луганської області, в якому помер [PERSON] , є тимчасово окупованим російською федерацією з 7 квітня 2014 року. Встановлення факту смерті [PERSON] породжує юридичні наслідки для заявника, яка є спадкоємцем останнього, при цьому чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту смерті. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів. З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянина України, і визначає дату його смерті [INFO] в\~м.\~Кадіївка Алчевського\~району Луганської\~області, а тому заява підлягає до задоволення. До такого висновку суд прийшов на підставі доказів наданих заявником, які досліджені в судовому засіданні та описані судом, нічим не спростовані, а тому не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості. При цьому відповідно до вимог п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved