Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

14 червня 2024 року в провадження Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, направлена поштовим зв`язком 12 червня 2024 року. В обґрунтування позову зазначила, що 12 квітня 2021 року вона уклала з відповідачем [PERSON] договір позики грошей, згідно якого вона передала відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 920 гривень, які останній зобов`язався повернути 26 квітня 2021 року. Договір з [PERSON] було укладено у письмовій формі. Відповідач зобов`язання щодо повернення боргу не виконав, грошові кошти не повернув. Згідно п.4.2 укладеного договору позики грошей, за користування коштами понад строки, які вказані в договорі (п.4.1.) позичальник сплачує проценти за користування позикою у розмірі 10% за кожен день користування позикою від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем. Позичальник станом на 23 лютого 2023 року борг не повернув. З 27 квітня 2021 року по 23 лютого 2023 року пройшло 668 днів. На момент звернення до суду з даним позовом сума неповернутого боргу складає 130 176 гривень, з яких: 1 920 гривень сума боргу; 128 256 гривень проценти за користування грошима за період з 27 квітня 2021 року по 23 лютого 2023 року. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача борг в сумі 130 176 гривень, з яких: 1 920 гривень заборгованість по позиці, 128 256 гривень - заборгованість по відсотках та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 301,76 гривень. У судове засідання позивач та її представник за довіреністю - [PERSON] , не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовільнити, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, однак надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволенні позову в зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1-2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 12 квітня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 920 гривень, а [PERSON] зобов`язався повернути зазначену суму в строк - 26 квітня 2021 року. На підтвердження укладання зазначеного договору [PERSON] надав розписку про отримання ним від позивача грошових коштів в сумі 1 920 гривень. Згідно із п.4.2. договору за користування коштами понад строки, які вказані в договорі (п.4.1.) позичальник сплачує проценти у розмірі 10% за кожен день користування позикою (3650 відсотків річних або 3660 відсотків річних, якщо на період користування позикою випадає високосний рік) від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] за договором позики грошей жодного платежу не зробив. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.2 ст.1047 на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму. Згідно з частинами першою та третьою ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як визначено частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно договору позики та розписки позичальника кінцевою датою повернення боргу є 26 квітня 2021 року, станом на день звернення позивача до суду борг не повернуто, будь-яких доказів протилежного відповідачами суду не надано. Відповідач [PERSON] заявив про порушення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. П.7.6 договору позики визначає, що строк позики може бути продовжений за взаємною згодою сторін, про що укладається додаткова угода до договору. Даних про те, що між сторонами укладено додаткову угоду до договору позики від 12 квітня 2021 року, якою продовжено строк позики, суду не надано. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, тобто до спірних правовідносин договору застосовується загальна позовна давність тривалістю три роки. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто, перебіг позовної давності почався від дня, коли відповідач порушив умови договору та не повернув заборгованість - 26 квітня 2021 року, тобто у позивача перебіг строку позовної давності розпочався з 27 квітня 2021 року, тобто з першого дня невиконання договору, який закінчився 27 квітня 2024 року. З позовом до суду позивач [PERSON] звернулася 12 червня 2024 року, згідно до поштового штемпеля, який був зареєстрований канцелярією Першотравенського міського суду Дніпропетровської області за №4424 від 14 червня 2024 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19, зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). При цьому, питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). Проте, позивач не зверталася до суду із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності з обґрунтуванням поважності його пропуску. Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, оскільки позивачем не надано будь-яких достатніх та допустимих доказів, у суду відсутні підстави вважати, що строк виконання договору було продовжено. Отже, належних та допустимих доказів щодо продовження сторонами строків виконання зобов`язань позивач суду не надала, у зв`язку з чим причини пропуску позивачем строку позовної давності, на думку суду, є не поважними, а тому, беручи до уваги, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої зробив заяву відповідач, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed