Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивачка), звернулася з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона зареєстрована та проживає у [ADDRESS] , працює начальником відділу соціального захисту населення Рахівської міської ради, депутат Рахівської міської ради, голова фракції „СЛУГА НАРОДУ Рахівської міської ради VIII скликання. 23.02.2024 року на черговій 47-ї сесії Рахівської міської ради Сливка Василь Михайлович (далі Відповідач), який є депутатом Рахівської міської ради, мав слово на цій сесії, надане йому виконуючим повноваження міського голови, секретарем ради та виконкому [PERSON] , з трибуни, під час прямого ефіру сесійного засідання, відеотрансляція велася з профілю Facebook: Рахівська міська рада//RakhivTownCouncil від 23 лютого 2024 року, публічно повідомив про те, що Позивачка о 23:00 годині перебувала у стані алкогольного сп?яніння. Крім того, Відповідач зазначив, що він здійснював відеозапис, має відеоматеріали цього факту, які планує оприлюднювати у будь-який зручний для нього спосіб, засобах масової інформації, а також погрожував шантажем, що має намір викласти дане відео на сторінці свого власного профілю Facebook. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Як роз?яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (надалі - Постанова №1) праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов?язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Отже, щодо неї була публічно поширена інформація [PERSON] про те, що Позивачка, о 23:00 годині, начебто перебувала у стані алкогольного сп?яніння, а саме зі слів Відповідача була „п?яна" та він погрожував оприлюднити відео вказаного факту. Звертає увагу суду, що згадане сесійне засідання транслювалося в прямому ефірі, а згодом відео матеріали сесійного засідання розміщено на профіль Facebook: Рахівська міська рада//RakhivTownCouncil від 23 лютого 2024 року. Це засідання переглянуло понад 3 тисячі користувачів Інтернет. Обставини цієї події підтверджують свідки - депутати Рахівської міської ради, клопотання про виклик яких заявлено в даному позові. Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Зважаючи на вищезазначене, інформація, поширювана щодо неї відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення нею загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та є такою, що порушує її немайнові права, тобто посягає на її честь та гідність чи ділову репутацію, а по-друге, не є оціночним судженням, а обов?язок доказування її достовірності покладається на Відповідача. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до неї, що своєю чергою впливає на її честь та гідність, як громадянина України та депутата Рахівської міської ради. Також поширенням вказаної інформації Відповідач створив негативну соціальну оцінку її особи в очах оточуючих, порушивши честь Позивачки, оскільки працюючи на посаді начальника відділу соціального захисту Рахівської міської ради, маючи статус депутата Рахівської міської ради, що вповноважує її мати соціально важливу ділову репутацію, передбачає представляти інтереси територіальної громади, виборців свого виборчого округу, здійснюючи депутатські повноваження, дотримуватися правил депутатської етики, тощо. Враховуючи вищевикладене, вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо неї, Відповідачем завдано шкоди її немайновим інтересам, порушивши її гідність, честь та ділову репутацію. Вважає, що 30 000 грн є мінімальною сумою для відшкодування її душевних страждань, відтак, розумною та справедливою. Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України повідомляє, що понесені нею витрати становлять 4 239,20 грн. Очікує понести судові витрати в сумі 4239,20 грн як сплату судового збору та 25000 гривень витрат за надання професійної правничої допомоги. З огляду на викладене та з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 30.04.2024 та від 23.05.2024 просила визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, розповсюджену 23.02.2024 року на черговій 47 сесії Рахівської міської ради, за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] - депутатом Рахівської міської ради, якому було надано виконуючим повноваження міського голови, секретарем ради та виконкому [PERSON] слово на цій сесії з трибуни, який під час прямого ефіру сесійного засідання публічно повідомив, що [PERSON] , о 23:00 годині ночі, перебувала у стані алкогольного сп?яніння. Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом озвучення [PERSON] на черговій сесії Рахівської міської ради за адресою: вул. Миру, 34, в м. Рахів, яка відбудеться першою, після набрання судовим рішенням в даній справі, такого тексту спростування: «23.02.2024 року на сесії 47-ї сесії Рахівської міської ради за адресою: вул. Миру, 34 в м. Рахів мною, депутатом Рахівської міської ради Сливкою Василем Михайловичем, озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме інформації про перебування її у стані алкогольного сп?яніння, керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння о 24 годині ночі". Стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 30000 гривень. Також просила стягнути судовий збір за подання цієї позовної заяви до суду. Ухвалою Рахівського районного суду від 11.03.2024 було відкрито провадження у цій справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Відповідачу копія ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви була направлена за фактичним місцем проживання, а також за зареєстрованим місцем проживання. Відповідач [PERSON] , подав відзив (пояснення) по справі, в яких зазначив, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , працює начальником відділу житлово-комунального господарства та господарського забезпечення Рахівської міської ради, депутат Рахівської міської ради VIII скликання від Закарпатської обласної організації політичної партії «Слуга Народу». 23.02.2024 року на черговій 47-й сесії Рахівської міської ради, 13.03.2024 року на черговій 48-й сесії Рахівської міської ради, 29.03.2024 року на черговій 49-й сесії Рахівської міської ради [PERSON] , яка є депутатом Рахівської міської ради, під час виступу на цих сесіях з трибуни, під час прямих ефірів сесійних засідань у мережі Facebook на сторінці Рахівської міської ради публічно повідомила про те, що він здійснює незаконні махінації, є підозрюваний по кримінальній справі за номером 12017070140000945 від 01.09.2017 року, де по факту він являється лише свідком, також про щомісячні премії нібито виписані ним, але це неправдива інформація, також про те, що [PERSON] задіяний у корупційних діяннях та звинуватила його у тому, що він корупціонер, лаялася нецензурними словами під час сесій у прямому ефірі на адресу [PERSON] . Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Ухвалою Рахівського районного суду від 23.05.2024 було закрито підготовче засідання та призначено у справі судовий розгляд. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги [PERSON] не визнали та пояснили, що дійсно [PERSON] під час образливого виступу [PERSON] в адресу відповідача, намагався надати свої пояснення, щодо корупційних діянь, в яких його звинувачувала Позивачка. [PERSON] поводила себе неетично, умисно провокувала Відповідача на конфлікт та не надавала можливості висловитися [PERSON] , й під час обміну звинуваченнями він, звертаючись до депутата [PERSON] із запитанням щодо земельної ділянки на полонині «Драгобрат», дійсно сказав слова про те, що він зафіксував їх п`яними за кермом о 12 годині ночі з паном Пруцковим, проте відповідач не озвучив ні імені та прізвища позивачки, ні її статусу чи посади. Тобто [PERSON] у своєму висловлюванні абсолютно не стверджував, що [PERSON] була у стані алкогольного сп`яніння. Слово п`яна має в українській мові різні тлумачення, а тому стверджувати, що відповідач намагався ображати позивачку у даному випадку не можна. Також позивачка не надала жодних належних доказів на підтвердження спричинення їй [PERSON] душевних страждань, натомість у соціальній мережі на своїй сторінці сама 24.02.2024 року поширила це засідання сесії та в період непрацездатності з 26.04.2024 по 22.05.2024 викладала публікації, в яких вказувала, що вона почувається щасливо та перебуває у радісному настрої. Також, Позивачка стверджує, що вона є депутатом та працює начальником відділу соціального забезпечення Рахівської міської ради, тобто вона є публічною особою, а отже повинна бути готовою, що до неї та її дій буде більша увага, ніж до простого пересічного громадянина, а тому вона повинна бути готовою до прискіпливої уваги та критики її дій. Крім того, вважає що Позивачка не залучила до участі у цій справі належного Відповідача, адже, як стверджує позивачка, неправдива інформація щодо неї була поширена через трансляцію сесії, а отже Відповідачем мав би бути автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту. Отже, на їх думку, позовні вимоги про спростування [PERSON] недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди, внаслідок неправомірних дій, є безпідставними, тому просять відмовити у задоволенні позову та стягнути з Позивачки на користь Відповідача судові витрати в сумі 26864 гривні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що він був присутній на 47-й сесії Рахівської міської ради за адресою: [ADDRESS] , оскільки є депутатом Рахівської міської ради. Позивачка під час виступу з трибуни на сесії зверталася до Відповідача, якому пропонувала вийти з політичної сили «Слуга народу». До трибуни вийшов [PERSON] , між сторонами відбулася словесна перепалка, під час якої [PERSON] сказав що [PERSON] з [PERSON] вночі каталися п`яні. Сесії міської ради постійно транслюються у соціальній мережі Facebook на сторінці Рахівської міської ради. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він як мешканець міста Рахова був присутній на 47-й сесії Рахівської міської ради, що відбулася 23 лютого 2024 року. Позивачка вийшла до трибуни, зачитала рішення судів, згідно з якими [PERSON] притягувався до відповідальності за корупційні вчинки, й запропонувала Відповідачу вийти з фракції «Слуга народу», на що [PERSON] став говорити [PERSON] про те, що вони возяться з [PERSON] опівночі п`яні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що він був на сесії Рахівської міської ради 23 лютого 2024 року й особисто чув як [PERSON] запропонувала вийти з фракції «Слуга народу» [PERSON] , оскільки останній був притягнутий до відповідальності за корупційні діяння. Після чого Відповідач взяв слово і заявив перед усіма депутатами, що Позивачка п`яна вночі возиться з ним, зокрема про те, що 19 грудня 2023 року вона знаходилася п`яна у його автомобілі і він також був п`яний. Також обіцяв оприлюднити відео цього факту. Він не заперечує, що був такий випадок, що він підвозив [PERSON] додому, а [PERSON] переслідував їх, викликав працівників поліції для фіксування факту їх сп`яніння, знімав усе на телефон і погрожував розмістити відеозапис цього випадку в інтернет мережі. Працівники поліції склали на нього протокол за відмову від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, але суд закрив провадження щодо нього. Суд в ході розгляду цієї справи оглянув відеозапис 47-ї сесії Рахівської міської ради від 23.02.2024, який був наданий [PERSON] до матеріалів позовної заяви, де зафіксовано виступ [PERSON] , під час якого вона вимагала, щоб [PERSON] який є особою, яка двічі притягувалася до відповідальності за корупційні правопорушення, склав свої повноваження як депутат від фракції «Слуга народу». [PERSON] , отримавши дозвіл депутатів на відповідь щодо звинувачень, намагався пояснити, що дійсно, через відсутність у нього доказу невинуватості, який він отримав лише через три місяці після притягнення його до відповідальності, він не мав змоги спростувати факт невинуватості, тому він як законослухняний громадянин сплатив штраф, що був йому призначений судом, а потім він намагався пояснити обставини притягнення його вже вдруге до відповідальності за конфлікт інтересів щодо отримання ним як директором МП «ТИСА» премії, але в цей час [PERSON] перекрикуючи його та називаючи корупціонером, спровокувала конфліктну ситуацію, під час якої в.п. міського голови повідомив, що [PERSON] як працівник міської ради пройшов перевірку, яка в обов`язковому порядку проводиться на виконання вимог Закону України «Про очищення влади», і відповідно до повідомлення з Єдиного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення ЗУ «Про очищення влади», відомості щодо [PERSON] відсутні. Проте це не зупинило [PERSON] відмовитися від своїх вимог щодо складання [PERSON] повноважень, вона й надалі продовжувала свої звинувачення, а [PERSON] своєю чергою заявив, що працівниками поліції було оформлено матеріали за його викликом щодо перебування п`яними Позивачки з Пруцковим за кермом, а також того, що він зафіксував їх п`яними за кермом у 12 годин ночі. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18 (провадження № 61-7891св21) зазначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18 (провадження № 61-7891св21) вказано, що суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 278/1638/19 (провадження № 61-3525св21). У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»). Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частинами 1 та 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункт 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Згідно з частинами 4 та 7 статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться в Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Також відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07 лютого 2012 року у справі «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, не відома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим в таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. За результатом аналізу вказаних рішень можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що згідно з позицією Європейського суду з прав людини межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Як стверджувала позивачка та не заперечувалося відповідачем, [PERSON] є депутатом Рахівської міської ради, голова фракції «Слуга народу», а також вона перебуває на посаді начальника відділу соціального захисту населення Рахівської міської ради. Безумовно вона є публічною особою й до неї та її вчинків, відповідно, може бути більш прискіпливе ставлення громадян й балотуючись у депутати місцевої ради та обираючи для себе керівну посаду в органі місцевого самоврядування вона повинна була бути готовою до публічного життя та його висвітлення інколи не в найкращих формах. Також відповідно до норм Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» встановлено особливі етичні принципи для депутатів, де зокрема під час виконання своїх депутатських повноважень вони зобов`язані неухильно додержуватися вимог чинного законодавства та загальновизнаних етичних норм поведінки, бути ввічливими у стосунках з громадянами, колегами і підлеглими, посадовими та службовими особами міської ради, не допускати образливих висловлювань, не використовувати у публічних виступах недостовірні або неперевірені відомості стосовно органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ і організацій, їх керівників та інших посадових чи службових осіб, депутатських груп, фракцій, окремих депутатів. Також, під час сесій вони повинні з повагою ставитись до доповідачів, утримуватись від дій, наслідком яких може бути перешкоджання веденню засідань, не повинні заважати виступаючим і слухачам діями, які перешкоджають викладенню або сприйняттю виступу. У даній справі не доведено, що [PERSON] стверджував 24 лютого 2024 року на сесії Рахівської міської ради, що [PERSON] перебувала у стані алкогольного сп`яніння, про спростування якого вона просить ухвалити рішення. Водночас ні позивачка, ні відповідач жодних доказів з приводу перебування чи не перебування саме [PERSON] о 23 годині ночі у стані алкогольного сп`яніння суду не надавали, а отже й довести такі обставини суд не має змоги. Водночас суд вважає, що висловлена відповідачем під час сесії Рахівської міської ради власна думка, на яку він має відповідно до Конституції України право, щодо його особистого ставлення до подій перебування [PERSON] з депутатом [PERSON] за кермом в автомобілі вночі, що фактично не заперечувалося самою позивачкою та свідком [PERSON] у ході розгляду справи, не була висловлена з явним злим умислом сформувати негативну думку щодо публічної особи [PERSON] у громадськості, а твердження вислову [PERSON] «…як ви п`яна їздила за кермом…», «я зафіксував вас п`яними за кермом» не доводить того, що [PERSON] стверджував про стан алкогольного чи наркотичного сп`яніння позивачки, яка є посадовою особою і депутатом місцевого рівня й межа допустимої критики щодо неї є ширшою, ніж щодо приватної особи, а оспорювана поширена інформація не містить однозначного твердження про факти вчинення позивачкою конкретних дій чи правопорушень і, за своїм змістом та з огляду на характер використання мовностилістичних засобів тільки наводить суб`єктивну оцінку (припущення) іншої особи щодо певних подій й у світлі застосування статті 10 Конвенції, зміст фрази, які фактично Позивачка намагається спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства і Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені. Отже, позов [PERSON] в частині визнання недостовірною та спростування інформації до задоволення не підлягає. Вищенаведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 317/1154/19 (провадження № 61-20923св21) де касаційний суд вказував, що позивач був посадовою особою органу місцевого самоврядування, а отже, межа допустимої критики стосовно нього як публічної особи є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом значного суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується, з одного боку, - продукуванням інформації стосовно такої особи засобами масової інформації, а з іншого - її сприйняттям та поглинанням суспільством як результат реалізації інтересу. Оскільки поширена\~ [PERSON] інформація є оціночними судженнями підстави для стягнення з нього на користь [PERSON] 30000 гривень як відшкодування моральної шкоди відсутні також, оскільки є похідними від вимог [PERSON] про визнання інформації, розповсюдженої [PERSON] такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що до справи не залучений належний відповідач автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, оскільки сесії місцевих рад відповідно до частини 17 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування» проводяться гласно із забезпеченням права кожного бути присутнім на них, крім випадків, передбачених законодавством. Порядок доступу до засідань визначається радою відповідно до закону. Протоколи сесії ради є відкритими та оприлюднюються і надаються на запит відповідно до\~Закону України "Про доступ до публічної інформації". Пленарне засідання ради транслюється в мережі Інтернет у режимі реального часу, крім випадків розгляду питань, що містять інформацію з обмеженим доступом відповідно до\~Закону України\~"Про доступ до публічної інформації". Пленарне засідання ради підлягає відеофіксації з подальшим зберіганням відеозапису засідання не менше п`яти років. Відеозапис пленарного засідання ради оприлюднюється в частині, що транслюється відповідно до цього Закону, невідкладно після закінчення засідання, але не пізніше наступного дня після проведення засідання, на офіційному вебсайті ради чи в інший спосіб із забезпеченням відкритого доступу до відеозапису. Отже, оскільки Позивачка просила спростувати інформацію, яка була озвучена [PERSON] на черговій сесії ради, де в порядку денному не було питання чи то складання повноважень [PERSON] , чи розгляд поведінки депутатів [PERSON] , [PERSON] тощо, який би не підлягав розголошенню, сама ж Позивачка та і Відповідач виступали з трибуни перед камерою, з якою проводилася трансляція, не вимагаючи при цьому зупинити трансляцію, а сама трансляція сесії ради відповідно до закону відбувається в обов`язковому порядку, тому фізична або юридична особа, яка транслювала сесію, на думку суду не може належати до відповідачів у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації, отже суд не вбачає обставин, за яких у даній справі мав би бути залучений автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються,\~у разі\~задоволення позову,\~на відповідача,\~а у разі відмови в позові - на позивача. З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] , тому судові витрати, понесені нею у зв`язку з розглядом справи, не підлягають стягненню з Відповідача, а судові витрати, понесені [PERSON] , слід стягнути з [PERSON] з огляду на таке. Згідно зі\~ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Пунктом 4 частини 1\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до\~ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3\~ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинно бути надано договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Відповідно до ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд встановив, що у даній справі адвокат Неште Алла Іванівна як представник Відповідача [PERSON] надала ордер про надання правничої (правової) допомоги №1071133, який був виданий на підставі договору про надання правової допомоги №031Є24 від 10.06.2024 (а.с. 155). Так, зокрема, між [PERSON] та адвокатом Неште Аллою Іванівною був укладений договір про надання правничої допомоги №031/24 від 10.06.2024, й відповідно до п. 3.1 оплата за надані по цьому договору послуги здійснюється за домовленістю, на підставі акту виконаних робіт з розрахунку розміру прожиткового мінімуму на одну особу станом на дату підписання акту х 40%=1 год витраченого часу та сплаченого авансу, який буде включений в загальну суму (а.с. 131). Згідно з довідкою від 16.09.2024 про розрахунок витрат на правничу допомогу (детальний опис проведених (виконаних) робіт адвокатом) у цивільній справі №305/651/24 згідно з Договором про надання правничої допомоги 031/24 від 10.06.2024, адвокат виконала такі роботи: зустріч з клієнтом, опрацювання матеріалів цивільної справи, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні правовідносини, консультація клієнта, узгодження та формування правової позиції - 2 години, де вартість 2336 гривень, написання відзиву (пояснення) на позовну заяву 4 години, вартість яких 4672 гривні, підготовка та подання клопотання про долучення доказів до матеріалів справи 2 години вартістю 2336 гривень, а також участь у судових засіданнях в суді та ознайомлення з матеріалами справи - 15 годин з розрахунку 1 судове засідання (з урахуванням часу дороги з м. Івано-Франківська до міста Рахів і назад 1 засідання 5 годин), тобто всього 15 годин вартістю 17520 гривень. Отже, розмір гонорару становить 26864 гривні (а.с.192). З огляду на безпосередню участь у судовому засіданні у Рахівському районному суді, який знаходиться на значній відстані від місця знаходження адвоката, яка перебуває у місті Івано-Франківську, на відстані 130 км (відстань туди й назад 260 км), тому виходячи зі значної відстані, час, який вказаний у розрахунку періоду перебування адвоката в судових засіданнях 21.06.2024 з 13:17 до 15:38 год, 17.09.2024 з 09:50 год до 13:30 год, відповідає фактичним обставинам. Також суду надано акт з розрахунку з надання правничої допомоги №018 від 16.09.2024 про повну оплату [PERSON] 26864 гривень адвокату Неште А.І., а також прибутковий касовий ордер від 16.09.2024 на суму 26864 гривні. Вказані докази є належними та допустимими для стягнення витрат на користь сторони, яка їх понесла, [PERSON] . Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що Відповідач довів належними доказами витрати на правову допомогу, які були понесені у зв`язку з розглядом даної справи, дані витрати є розумними виходячи з реальності адвокатських послуг, їх дійсності та необхідності, враховуючи обсяг виконаних робіт (кількість зібраних доказів по справі, а також роботи адвоката щодо складання пояснення (відзиву) та інших процесуальних документів по справі), тому ці витрати підлягають стягненню з Позивачки у повному обсязі.

Outcome: approved