Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

Зміст позовних вимог 19 квітня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Міністерства юстиції України до [PERSON] про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації, в якій позивач просить суд: 1. Визнати недостовірною та такою, що порушує право Міністерства юстиції України на недоторканість ділової репутації, інформацію, оприлюднену на інтернет-сайті газети «Закон і Бізнес» в абзацах 4, 6, 8-10, реченні 2 абзацу 13, абзаці 14 статті «Мін`юст усіх дойняв. Приватних виконавців карають за те, що вони виконують рішення судів», опублікованої у випуску [INFO] інтернет-видання газети «Закон і бізнес», автором якої є [PERSON] , а саме: - «Задекларований Міністерством автоматичний арешт коштів також є профанацією. В АСВП виконавець тільки друкує текст постанови про арешт, а далі надрукований лист направляє до банківських установ, із 74 діючих в Україні банків лише 7 задекларували можливість прийняття відсканованих копій постанов про арешт засобами електронної пошти. Проте перед цим виконавцю все одно постанову треба роздрукувати, підписати та скріпити печаткою»; - «Однак найбільше юридичну спільноту хвилюють кроки міністерства щодо знищення незалежного приватного виконавця як професії. Наведемо тільки деякі цифри. Протягом 2020 року приватними виконавцями стали аж 24 особи. За той самий час Мін`юст зупинив діяльність 27 приватних виконавців. При цьому за каденції попередньої команди Мін`юсту було зупинено діяльність лише трьох осіб»; - «Натомість інформацію про дисциплінарну практику відносно приватних виконавців можна отримати лише з тексту судових рішень, якими рішення міністерства про притягнення виконавців до дисциплінарної відповідальності визнаються незаконними. До речі майже всі такі рішення суди скасовують. І на те є об`єктивні причини»; - «По-перше, масштаб незаконних рішень Мін`юсту за 2020 рік уже сформував узгоджену судову практику. За весь час каденції попереднього керівництва відомства Дисциплінарна комісія приватних виконавців розглянула тільки 55 подань стосовно приватних виконавців, з яких задоволено - 23. За нетривалої роботи Д. Малюськи через комісію пройшло вже 274 подання, за якими притягнуто до дисциплінарної відповідальності 66 виконавців»; - «По-друге, суддів просто вражає нехтування міністерством Конституції та законів. Відповідно до Конституції контроль за виконанням рішення здійснюється виключно судом. Це ж саме підтверджує закон, підкреслюючи, що скарги боржника розглядає тільки суд. Натомість із 274 матеріалів, які надійшли до ДКПВ, лише 16 підготовлені за скаргами стягувачів»; - «Останній випадок був уражаючий: громадянин особисто підтвердив, що скарги не писав, що вона сфальсифікована. Проте для міністерства це вже не мало значення: діяльність приватного виконавця було зупинено». 2. Зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, оприлюднену у статті «Мін`юст усіх дойняв. Приватних виконавців карають за те, що вони виконують рішення судів» за посиланням [INFO] , у спосіб, яким її було поширено, а саме шляхом розміщення повідомлення такого змісту: «Спростування. Інформація, яка містилася у випуску інтернет-видання газети «Закон і бізнес», [INFO] у статті «Мін`юст усіх дойняв. Приватних виконавців карають за те, що вони виконують рішення судів», а саме: - «Задекларований Міністерством автоматичний арешт коштів також є профанацією. В АСВП виконавець тільки друкує текст постанови про арешт, а далі надрукований лист направляє до банківських установ, із 74 діючих в Україні банків лише 7 задекларували можливість прийняття відсканованих копій постанов про арешт засобами електронної пошти. Проте перед цим виконавцю все одно постанову треба роздрукувати, підписати та скріпити печаткою»; - «Однак найбільше юридичну спільноту хвилюють кроки міністерства щодо знищення незалежного приватного виконавця як професії. Наведемо тільки деякі цифри. Протягом 2020 року приватними виконавцями стали аж 24 особи. За той самий час Мін`юст зупинив діяльність 27 приватних виконавців. При цьому за каденції попередньої команди Мін`юсту було зупинено діяльність лише трьох осіб»; - «Натомість інформацію про дисциплінарну практику відносно приватних виконавців можна отримати лише з тексту судових рішень, якими рішення міністерства про притягнення виконавців до дисциплінарної відповідальності визнаються незаконними. До речі майже всі такі рішення суди скасовують. І на те є об`єктивні причини»; - «По-перше, масштаб незаконних рішень Мін`юсту за 2020 рік уже сформував узгоджену судову практику. За весь час каденції попереднього керівництва відомства Дисциплінарна комісія приватних виконавців розглянула тільки 55 подань стосовно приватних виконавців, з яких задоволено - 23. За нетривалої роботи Д. Малюськи через комісію пройшло вже 274 подання, за якими притягнуто до дисциплінарної відповідальності 66 виконавців»; - «По-друге, суддів просто вражає нехтування міністерством Конституції та законів. Відповідно до Конституції контроль за виконанням рішення здійснюється виключно судом. Це ж саме підтверджує закон, підкреслюючи, що скарги боржника розглядає тільки суд. Натомість із 274 матеріалів, які надійшли до ДКПВ, лише 16 підготовлені за скаргами стягувачів»; - «Останній випадок був уражаючий: громадянин особисто підтвердив, що скарги не писав, що вона сфальсифікована. Проте для міністерства це вже не мало значення: діяльність приватного виконавця було зупинено». є такою, що не відповідає дійсності. Позовні вимоги мотивовані тим, що у випуску інтернет-видання газети «Закон і бізнес» [INFO] (доступно за посиланням [INFO]) опубліковано статтю «Мін`юст усіх дойняв. Приватних виконавців карають за те, що вони виконують рішення судів». Автором статті є [PERSON] , член Дисциплінарної комісії приватних виконавців, радник ADER HABER. Позивач стверджує, що опублікована стаття містить недостовірну інформацію щодо діяльності Міністерства юстиції України, яка порушує його особисті немайнові права і має бути спростована відповідачем у спосіб, яким була поширена. Інформація, яка підлягає спростуванню: 1. «Задекларований Міністерством автоматичний арешт коштів також є профанацією. В АСВП виконавець тільки друкує текст постанови про арешт, а далі надрукований лист направляє до банківських установ, із 74 діючих в Україні банків лише 7 задекларували можливість прийняття відсканованих копій постанов про арешт засобами електронної пошти. Проте перед цим виконавцю все одно постанову треба роздрукувати, підписати та скріпити печаткою». Позивач вказує, що наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2019 № 1203/5 затверджено Порядок автоматизованого арешту коштів боржників на рахунках у банках за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів. Порядок № 1203/5 визначає процедуру автоматизованого арешту коштів боржників на рахунках у банках за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження шляхом інформаційної взаємодії державних або приватних виконавців та банків. Визначений Порядком № 1203/5 інформаційний обмін документами між виконавцями та банками не передбачає друк, затвердження власноруч та сканування постанов про арешт коштів. Процедура автоматизованого арешту коштів боржника на рахунках у банках передбачає винесення виконавцями постанов арешт коштів у формі електронного документа із накладенням КЕП, при цьому обмін даними між суб`єктами інформаційної взаємодії здійснюється за допомогою АPI. Позивач вважає оприлюднену відповідачем інформацію недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує ділову репутацію державного органу, оскільки ставить під сумнів компетенцію осіб, які забезпечують виконання рішень та органу в цілому у питаннях інформаційного обміну документами між виконавцями та банками із застосуванням відповідного програмного забезпечення, а тому має бути спростована. 2. «Однак найбільше юридичну спільноту хвилюють кроки міністерства щодо знищення незалежного приватного виконавця як професії. Наведемо тільки деякі цифри. Протягом 2020 року приватними виконавцями стали аж 24 особи. За той самий час Мін`юст зупинив діяльність 27 приватних виконавців. При цьому за каденції попередньої команди Мін`юсту було зупинено діяльність лише трьох осіб». Відповідно до відомостей Єдиного реєстру приватних виконавців України протягом 2020 року до реєстру внесено відомості про 42 приватних виконавців, а не про 24 осіб, як зазначає автор статті. Дисциплінарні стягнення на приватних виконавців накладаються не Мін`юстом, як зазначено у статті відповідача, а Дисциплінарною комісією, членом якої він є. Позивач стверджує, що відповідач перекручує факти очевидно з метою дискредитації органу державної влади. Протягом 2020 року рішеннями Дисциплінарної комісії зупинено діяльність 26 приватних виконавців, а не 27, як зазначає автор публікації. 3. «Натомість інформацію про дисциплінарну практику відносно приватних виконавців можна отримати лише з тексту судових рішень, якими рішення міністерства про притягнення виконавців до дисциплінарної відповідальності визнаються незаконними. До речі майже всі такі рішення суди скасовують. І на те є об`єктивні причини». Копії протоколів засідання Дисциплінарної комісії надаються на запити фізичних та/або юридичних осіб з урахуванням положень статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо обмеження доступу до конфіденційної інформації. 24.12.2020 відповідач звертався із запитом про надання копій протоколів засідань Дисциплінарної комісії за період з 14.11.2019 по 16.09.2020. Листом Міністерства юстиції України від 09.10.2020 № 10134/TII-C-3456/20.5.1 відповідачу направлено скановані копії запитуваних документів в частині, що не перевищує 10 сторінок, які відповідно до статті 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» надаються безкоштовно. Відповідачу надано рахунок для проведення витрат для виготовлення цифрових копій документів, який ним оплачено не було. Позивач вказує, що відсутність у відповідача бажання отримати запитувані документи у встановлений спосіб не свідчить про те, що Мін`юстом відповідні документи не надаються, тому твердження відповідача позивач вважає безпідставними і такими, що підлягають спростуванню. 4. «По-перше, масштаб незаконних рішень Мін`юсту за 2020 рік уже сформував узгоджену судову практику. За весь час каденції попереднього керівництва відомства Дисциплінарна комісія приватних виконавців розглянула тільки 55 подань стосовно приватних виконавців, з яких задоволено - 23. За нетривалої роботи Д. Малюськи через комісію пройшло вже 274 подання, за якими притягнуто до дисциплінарної відповідальності 66 виконавців». Позивач стверджує, що зазначене вище не відповідає дійсності, оскільки відповідно до наявних відомостей протягом діяльності попереднього складу Дисциплінарної комісії було розглянуто 69 подань про притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності, а не 55, як зазначає автор статті. При цьому задоволено 14 подань, а не 23. Всі притягнення приватних виконавців у 2020 році відбулись у зв`язку з виявленими порушеннями під час позапланових перевірок діяльності приватних виконавців на підставі письмових звернень учасників виконавчого провадження. Міністерство жодним чином не може вплинути на кількість звернень та скарг, які надходять від учасників виконавчих проваджень щодо рішень, дій або бездіяльності приватних виконавців. Кількість звернень щодо рішень, дій або бездіяльності приватних виконавців у 2020 році порівняно з 2018 роком зросла у майже 6 разів, що має прямий вплив на зростання кількості подань, розгляд яких здійснювався Дисциплінарною комісією. 5. «По-друге, суддів просто вражає нехтування міністерством Конституції та законів. Відповідно до Конституції контроль за виконанням рішення здійснюється виключно судом. Це ж саме підтверджує закон, підкреслюючи, що скарги боржника розглядає тільки суд. Натомість із 274 матеріалів, які надійшли до ДКПВ, лише 16 підготовлені за скаргами стягувачів». Суд, у порядку оскарження рішень або діянь приватних виконавців за статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження», не вправі накладати дисциплінарне стягнення на приватного виконавця та перебирати на себе функцію дисциплінарного органу. Саме Дисциплінарна комісія є спеціальним органом, який утворюється при Міністерстві юстиції України для розгляду питань про притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків. Позивач вважає, що наведені твердження відповідача не ґрунтуються на законодавстві та не підтверджуються практикою Верхового Суду, тому опублікована інформація є недостовірною і не відповідає дійсним обставинам справи. 6. «Останній випадок був уражаючий: громадянин особисто підтвердив, що скарги не писав, що вона сфальсифікована. Проте для міністерства це вже не мало значення: діяльність приватного виконавця було зупинено». Позивач зауважує, що твердження відповідача про вказану обставину не є правдивими та не відповідають фактичним обставинам справи. На розгляд до Міністерства юстиції України надійшла скарга учасника виконавчого провадження стосовно неправомірних, на його думку, дій приватного виконавця. Мін`юстом приватному виконавцю направлено запит про проведення позапланової невиїзної перевірки, у якому зазначено про необхідність у відповідний строк надати вмотивовані пояснення щодо фактів, викладених у скарзі, та копій відповідних документів. При цьому, заява скаржника про припинення позапланової невиїзної перевірки надійшла до Міністерства юстиції України після встановленого приватному виконавцю строку для надання пояснень. Позивач зауважує, що приватного виконавця притягнуто до дисциплінарної відповідальності не через виявлення в його діяльності порушень вимог законодавства під час перевірки, а у зв`язку з невиконанням ним свого обов`язку на надання відповіді на запит про проведення перевірки, визначеного пунктом 27 розділу ІІ Порядку № 3284/5. У відповіді на відзив на позовну заяву Міністерство юстиції України не погоджується з доводами відповідача та вважає, що зміст наведених у відзиві тверджень зводиться до того, що відповідач у спірній публікації висловив своє оціночне судження стосовно діяльності Мін`юсту у сфері контролю за діяльністю приватних виконавців, що, на думку відповідача, не може бути предметом судового оскарження. Позивач вказує, що: 1. З боку Мін`юсту виконано всі необхідні дії для реалізації технічних змін інформаційної взаємодії виконавців із банками за допомогою АСВП, хоча за змістом спірної публікації саме Мін`юст не забезпечує належним чином впровадження таких змін. 2. Дисциплінарні стягнення на приватних виконавців накладаються не Мін`юстом, як зазначено у статті відповідача, а Дисциплінарною комісією, членом якої він є. Крім того, протягом 2020 року рішеннями Дисциплінарної комісії зупинено діяльність 26 приватних виконавців, а не 27, як зазначає автор публікації. Наказом Мін`юсту вводиться в дію рішення Дисциплінарної комісії, при цьому Міністерство не наділено повноваженнями надавати оцінку прийнятому рішенню, тому наведені вище твердження відповідача є недостовірними і підлягають спростуванню у спосіб, яким були поширені. 3. Інформація в абзац 8 статті, на переконання позивача, не відповідає дійсності, адже копії протоколів засідання Дисциплінарної комісії надаються на запити фізичних та/або юридичних осіб з урахуванням положень статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо обмеження доступу до конфіденційної інформації. 4. Відповідно до наявних відомостей протягом діяльності попереднього складу Дисциплінарної комісії було розглянуто 69 подань про притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності, а не 55, як зазначає автор статті. При цьому задоволено 14 подань, а не 23. А всі притягнення приватних виконавців у 2020 році відбулись у зв`язку з виявленими порушеннями під час позапланових перевірок діяльності приватних виконавців на підставі письмових звернень учасників виконавчого провадження. Оскільки у 2020 році кількість звернень щодо рішень, дій або бездіяльності приватних виконавців у 2020 році порівняно з 2018 роком зросла у майже 6 разів, що має прямий вплив на зростання кількості подань, розгляд яких здійснювався Дисциплінарною комісією, вказане свідчить про належну роботу Дисциплінарної комісії, а незгода Відповідача із результатами опрацювання цією інституцією такої кількості звернень учасників виконавчих проваджень не може бути підставою для поширення недостовірної інформації щодо її діяльності. 5. Оскільки стаття 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що приватний виконавець несе за свої рішення, дії чи бездіяльність та завдану третім особам шкоду цивільно-правову, адміністративну чи кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, установлених законом, а також дисциплінарну відповідальність у порядку, встановленому цим Законом, вирішення питання притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності належить до повноважень Дисциплінарної комісії, а не суду, отже, опубліковані у спірній статті твердження не відповідають дійсності. 6. В описаній ситуації, яка набула значного розголосу у спільноті приватних виконавців, у тому числі завдяки спірній публікації, приватного виконавця притягнуто до дисциплінарної відповідальності не через виявлення в його діяльності порушень вимог законодавства під час перевірки, а у зв`язку з невиконанням ним свого обов`язку на надання відповіді на запит про проведення перевірки, визначеного пунктом 27 розділу ІІІ Порядку № 3284/5. Факт притягнення зазначеного приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності не пов`язаний із наявністю чи відсутністю скарг на його дії, а є наслідком невиконання посадових обов`язків в частині недотримання вимог законодавства стосовно надання інформації контролюючому органу у сфері правовідносин із виконання рішень судів та інших органів. Позиція сторони відповідача У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з таких підстав: 1. Теза була сформована відповідачем з урахуванням чиних норм законодавства, яке регулювало питання арешту коштів боржника у виконавчому провадженні на момент виходу публікації (січень 2021 року) та фактичної практики його застосування. Позивач не зазначив суду про наявність проблем із фактичною реалізацією положень. Зокрема, це стосувалось питань меж дії порядку (його дія обмежувалась лише виконавчими провадженнями про стягнення аліментів) та питань підключення банків до системи. Тобто, по виконавчим провадженням, які не стосувались стягнення аліментів, правові підстави для застосування вказаного Порядку автоматизованого арешту коштів боржників на рахунках у банках були відсутні. Фактично банки могли приймати постанови державних та приватних виконавців про арешт коштів боржників у разі надходження їх у відсканованому вигляді засобами електронної пошти (за умови погодження такого порядку внутрішніми правилами надання банківських послуг). Фактична реалізація автоматизованого арешту коштів боржника у виконавчому провадження почала відбуватися лише після публікації відповідача на підставі наказу Міністерства юстиції України від 23.03.2021 № 1061/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 16 квітня 2019 року № 1203/5». У тому числі, вказаними змінами було розширено сферу дії Порядку - ним було врегульовано питання арешту коштів за всіма видами виконавчих проваджень, а не тільки про стягнення аліментів. Відповідач зазначає, що вказане підтверджується і самими посадовими особами позивача у публікації від 29 березня 2021 року «Автоматизований арешт коштів - три кроки вперед» (https://biz.ligazakon.net/analitycs/202530_avtomatizovaniy-aresht-koshtv- -tri-kroki-vpered); у публікації від 05.05.2021 «Автоматичний арешт рахунків боржників: замміністра розкрив деталі процедури» (https://my.ua/news/cluster/2021-05-05- avtomatichnii-aresht-rakhunkiv-borzhnikiv-zamministra-rozkriv-detali-protseduri) та інших. Відповідач зауважує, що наявність проблеми автоматизованого арешту коштів також була визнана на міждержавному рівні. Так, відповідно до умов Додатку І Критерії структурних реформ Меморандуму про взаєморозуміння між Україною як Позичальником та Європейським Союзом як Кредитором учинений 23 липня 2020 року в м. Брюсселі та ратифікований Законом № 825-IX від 25.08.2020, визначено, що для забезпечення можливості ефективного відновлення законних вимог органи державної влади будуть сприяти блокуванню коштів на банківських рахунках шляхом надання дозволу на електронний зв`язок між виконавцями та банками (підпункт b пункту 5 Додатку 1). Тобто, на момент підписання та ратифікації вказаного Меморандуму державою Україною було фактично визнано відсутність в державі належно функціонуючої системи автоматизованого арешту коштів, який в Меморандумі названо терміном «блокування коштів на банківських рахунках шляхом надання дозволу на електронний зв`язок між виконавцями та банками». 2. Інформація, яка викладається у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містить, окрім іншого, окремо дату рішення про надання права на здійснення діяльності приватного виконавця та дату внесення інформації про приватного виконавця до реєстру. Тобто, з огляду на наведені вище положення закону, статус приватного виконавця може бути отримано особою після здачі кваліфікаційного іспиту (фактично у день здачі іспиту). Саме ця дата є датою рішення про надання права на здійснення діяльності приватного виконавця, про що зазначається у реєстрі. А дата внесення інформації про приватного виконавця до реєстру є фактично датою початку його діяльності. При цьому є очевидним, що між датою рішення про надання права на здійснення діяльності приватного виконавця та датою внесення інформації про приватного виконавця до реєстру існує проміжок часу, який може тривати роками. Наприклад, за даними того ж реєстру, приватний виконавець Клименко Роман Васильович, про якого зазначає позивач у додатках до позовної заяви, отримав статус приватного виконавця 12.06.2017, а інформація про нього була внесена до реєстру лише 21.02.2020. Тобто, будучи приватним виконавцем з 2017 року він приступив до роботи лише у 2020 році. При цьому, за даними Єдиного реєстру приватних виконавців України (вибірка проводилась відповідачем на час підготовки відзиву), протягом 2020 року право на здійснення діяльності приватного виконавця отримали 24 особи. Відповідач стверджує, що викладена ним у публікації інформація стосовно кількості осіб, які стали приватними виконавцями протягом 2020 року, повністю відповідає даним Єдиного реєстру приватних виконавців України. Відповідач вказує, що положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців затверджується Міністерством юстиції України. До складу Дисциплінарної комісії входять дев`ять членів, по чотири члени із яких призначаються Міністерством юстиції України, у тому числі Міністр або заступник Міністра, та з`їздом приватних виконавців України, один член призначається Радою суддів України. Зазначені органи мають право призначати до складу Дисциплінарної комісії осіб із числа своїх представників, суддів, суддів у відставці, науковців, фахівців у галузі права та приватних виконавців. Персональний склад Дисциплінарної комісії затверджується наказом Міністерства юстиції України. Головою Дисциплінарної комісії є Міністр юстиції України або заступник Міністра юстиції України. Рішення Дисциплінарної комісії про задоволення відповідного подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Міністерства юстиції України (частина п`ята статті 41 вказаного закону). Таким чином, вказаними нормами закону підтверджується, що застосування дисциплінарного стягнення до приватного виконавця здійснюється не Дисциплінарною комісією приватних виконавців, а Міністерством юстиції України. Відповідач зауважує, що сам позивач в іншій судовій справі стверджував суду, що рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців не має правових наслідків, оскільки останнє не введено в дію наказом Міністерства юстиції України. Стосовно кількості зупинених приватних виконавців протягом 2020 року, то будучи членом Дисциплінарної комісії приватних виконавців у вказаний період часу, відповідач може стверджувати, що комісією приймались такі рішення про зупинення 27 приватних виконавців. 3. Відповідач був членом Дисциплінарної комісії приватних виконавців протягом 2019 - 2023 років та за своєю посадою мав безпосередній доступ до матеріалів засідань комісії, в яких він брав участь. Однак при цьому відповідач стверджує, що був позбавлений доступу до матеріалів засідань Дисциплінарної комісії за 2018 - 2019 роки, коли він не був членом комісії. Саме з метою отримання цих матеріалів ним робився відповідний запит, у задоволенні якого йому було відмовлено з підстав необхідності сплатити кошти, незважаючи на поточний статус члена комісії. У сьомому та восьмому абзацах статті мова йшла про відсутність публікації інформації про роботу Дисциплінарної комісії приватних виконавців на сайті Мінюсту по аналогії із публікацією відповідної інформації про результати роботи аналогічних комісій у сфері нотаріату, державної реєстрації та роботи арбітражних керуючих. Вказаний абзац сьомий статті за своїм змістом є тотожним до оспорюваної позивачем інформації, викладеної в абзаці восьмому статті. Однак жодних заперечень зміст даного абзацу у позивача не викликає. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 07.04.2021 № 1277/5 пункт 29 Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців доповнено новим абзацом четвертим такого змісту: «Мін`юст протягом трьох робочих днів з дня надходження підписаного протоколу засідання Дисциплінарної комісії розміщує на офіційному вебсайті Мін`юсту інформацію про прийняті на засіданні Дисциплінарної комісії рішення». Тобто, подальшим виданням такого наказу позивач підтвердив викладений у статті відповідача факт відсутності доступності рішень Дисциплінарної комісії та після вказаної публікації відповідача виправив існуюче становище. 4. Відповідач зазначає, що маючи офіційну інформацію Мінюсту стосовно загальної кількості внесених та задоволених подань за весь час існування Дисциплінарної комісії приватних виконавців, Відповідач відняв від цієї цифри ту кількість подань, які розглядались новим складом Дисциплінарної комісії приватних виконавців. В результаті вийшли цифри, зазначені у публікації щодо результатів роботи попереднього складу Дисциплінарної комісії. Так, щодо загальної кількості внесених подань: 255 - 200 = 55, а щодо кількості задоволених подань: 61 - 38 = 23. Тобто наведені у публікації цифри кількісних показників роботи Дисциплінарної комісії приватних виконавців попереднього складу повністю ґрунтуються на цифрах, наданих Мінюстом Комітету з питань правової політики Верховної Ради України. Крім того, таку ж інформацію відповідач вже викладав публічно в статті «Про питання та проблеми дисциплінарної відповідальності приватних виконавців», опублікованій 20.10.2020 на сайті Асоціації правників України (https://uba.ua/ukr/news/7959). Однак жодної спроби спростування вказаних публічних тверджень відповідача зі сторони позивача не було. Відповідач стверджує, що позивачем було подано суду недостовірну інформацію щодо загальної кількості внесених та задоволених подань за час роботи попереднього складу Дисциплінарної комісії. Відповідач зауважує, що фактично, із усього абзацу його статті позивачем оспорюється лише та частина, яка стосується статистичних показників роботи Дисциплінарної комісії приватних виконавців. 5. Зі змісту позовної заяви вбачається, що в цій частині позивачем не оспорюється інформація стосовно кількості розглянутих Дисциплінарною комісією приватних виконавців подань. Позивач висловлює свою незгоду із висловленою позицією відповідача щодо законодавства в сфері контролю за виконанням судових рішень. Відповідач зазначає, що оскільки Конституцією України та відповідними законами чітко встановлено, що контроль за процесуальними діями приватного виконавця покладено на суд, цілком очевидно, що Міністерство юстиції України позбавлено повноважень розглядати скарги учасників виконавчого провадження стосовно процесуальних дій, рішень (бездіяльності) приватного виконавця. Подібну позицію відповідач неодноразово викладав публічно, у тому числі в окремих публікаціях і до виходу оскаржуваної позивачем статті. Однак жодного випадку оскарження даних публічних тверджень відповідача чи спроби їх спростувань зі сторони позивача не було. 6. Зміст заперечень позивача щодо абзацу 2 на сторінці три статті відповідача спростовується рішенням суду у справі №757/19001/21-ц, яке вже набуло законної сили. Заперечення відповідь на відзив на позовну заяву відповідач підтримує позицію, викладену у відзиві на позовну заяву та вказує, що з урахуванням фактичних обставин справи висловлена ним у статті позиція є його оціночним судженням, яке ґрунтується на фактах, які є загальнодоступними, а жодних належних доказів до її спростування позивачем надано не було. У запереченнях йдеться про те, що: 1. Додатково відповідач підтвердив факт відсутності на момент виходу публікації автоматизованого арешту коштів боржника офіційними заявами посадових осіб позивача, а позивач, на переконання відповідача, не тільки не спростовує наведені останнім факти а, навпаки, підтверджує відсутність впровадження технічних змін інформаційної взаємодії виконавців із банками. 2. Відповідач вказує, що наведена позивачем аргументація, що призначені Мін`юстом члени Дисциплінарної комісії не мають більшості голосів при вирішенні питання про застосування до приватних виконавців дисциплінарних стягнень та про те, що Міністерство не наділено повноваженнями надавати оцінку прийнятим Дисциплінарною комісією рішень, не може мати відношення до викладених обставин справи. 3. Відповідач стверджує, що у своїй відповіді на відзив позивач не спростовує викладених відповідачем доводів щодо обмеженості доступу до інформації про дисциплінарну практику відносно приватних виконавців. При цьому, він підмінює поняття «доступу до інформації про дисциплінарну практику» та «порядком надання копій документів засідань Дисциплінарної комісії», оскільки у публікації відповідача не йдеться про обмеження у порядку отримання документів засідання Дисциплінарної комісії. Пояснень стосовно видання наказу Міністерства юстиції України від 07.04.2021 №1277/5 (яким визначено, що Мін`юст протягом трьох робочих днів з дня надходження підписаного протоколу засідання Дисциплінарної комісії розміщує на офіційному вебсайті Мін`юсту інформацію про прийняті на засіданні Дисциплінарної комісії рішення) позивач не надає. 4. Відповідач вказує, що жодної інформації із наведених додатків до відзиву на позовну заяву та наданих відповідачем розрахунків позивачем не спростовується. 5. Основним аргументом у відповіді на відзив позивача є те, що суд у порядку оскарження рішень або діянь приватних виконавців за статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження», не вправі накладати дисциплінарне стягнення на приватного виконавця та перебирати на себе функцію дисциплінарного органу. У зв`язку із чим відповідач звертає вагу, що такі висновки у наведеній публікації ним не робились, а спростувань іншого розуміння наведених норм Конституції України та Закону України «Про виконавче провадження» позивачем не наводиться. 6. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21.02.2024 у справі № 757/19001/21-ц у задоволенні позову відмовлено, а постановою Київського апеляційного суду від 30.04.2024 рішення Деснянського районного суду міста Києва залишено без змін, зміст заперечень позивача щодо вказаного абзацу статті спростовується іншим рішенням суду, яке вже набуло законної сили. Рух справи 17 лютого 2023 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва (суддя Підпалий В.В.) справу передано за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. 24 жовтня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва (суддя Панченко О.М.) у прийнятті до провадження суду цивільної справи відмовлено, і справу повернуто до Печерського районного суду м. Києва. 20 грудня 2023 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва (суддя Литвинова І.В.) позовну заяву залишено без руху. 17 січня 2024 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва (суддя Литвинова І.В.) у справі відкрито провадження для розгляду у загальному позовному провадженні. 05 березня 2024 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва (суддя Литвинова І.В.) справу за позовом Міністерства юстиції України до [PERSON] про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації передано на розгляд до Деснянського районного суду м. Києва. 06 березня 2024 року від представника позивача надійшли клопотання про призначення лінгвістичної експертизи та про призначення експертизи телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року (суддя Гринчак О.І.) прийнято до провадження позовну заяву Міністерства юстиції України до [PERSON] про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації. 12 червня 2024 року [PERSON] подано відзив на позовну заяву. 05 липня 2024 року від [PERSON] надійшли заяви, в яких він просить відмовити в задоволенні клопотання позивача про призначення у справі лінгвістичної експертизи та відмовити в задоволенні клопотання позивача про призначення у справі експертизи телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів. 08 липня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. 20 вересня 2024 року відповідачем подано заперечення від представника позивача надійшло. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року у задоволенні клопотань представника позивача про призначення лінгвістичної експертизи та експертизи телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів у цивільній справі за позовом Міністерства юстиції України до [PERSON] про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року, знесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Під час розгляду справи по суті представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач заперечував щодо задоволення позовних вимог. Фактичні обставини справи, встановлені судом На інтернет-сайті газети «Закон і Бізнес» у випуску [INFO] опубліковано статтю [PERSON] «Мін`юст усіх дойняв. Приватних виконавців карають за те, що вони виконують рішення судів» за посиланням [INFO] . Авторство відповідача ним підтверджується. Позивач вважає інформацію викладену в абзацах 4, 6, 8-10, реченні 2 абзацу 13, абзаці 14 статті недостовірною та такою, що порушує право Міністерства юстиції України на недоторканість ділової репутації, а саме: - «Задекларований Міністерством автоматичний арешт коштів також є профанацією. В АСВП виконавець тільки друкує текст постанови про арешт, а далі надрукований лист направляє до банківських установ, із 74 діючих в Україні банків лише 7 задекларували можливість прийняття відсканованих копій постанов про арешт засобами електронної пошти. Проте перед цим виконавцю все одно постанову треба роздрукувати, підписати та скріпити печаткою»; - «Однак найбільше юридичну спільноту хвилюють кроки міністерства щодо знищення незалежного приватного виконавця як професії. Наведемо тільки деякі цифри. Протягом 2020 року приватними виконавцями стали аж 24 особи. За той самий час Мін`юст зупинив діяльність 27 приватних виконавців. При цьому за каденції попередньої команди Мін`юсту було зупинено діяльність лише трьох осіб»; - «Натомість інформацію про дисциплінарну практику відносно приватних виконавців можна отримати лише з тексту судових рішень, якими рішення міністерства про притягнення виконавців до дисциплінарної відповідальності визнаються незаконними. До речі майже всі такі рішення суди скасовують. І на те є об`єктивні причини»; - «По-перше, масштаб незаконних рішень Мін`юсту за 2020 рік уже сформував узгоджену судову практику. За весь час каденції попереднього керівництва відомства Дисциплінарна комісія приватних виконавців розглянула тільки 55 подань стосовно приватних виконавців, з яких задоволено - 23. За нетривалої роботи Д. Малюськи через комісію пройшло вже 274 подання, за якими притягнуто до дисциплінарної відповідальності 66 виконавців»; - «По-друге, суддів просто вражає нехтування міністерством Конституції та законів. Відповідно до Конституції контроль за виконанням рішення здійснюється виключно судом. Це ж саме підтверджує закон, підкреслюючи, що скарги боржника розглядає тільки суд. Натомість із 274 матеріалів, які надійшли до ДКПВ, лише 16 підготовлені за скаргами стягувачів»; - «Останній випадок був уражаючий: громадянин особисто підтвердив, що скарги не писав, що вона сфальсифікована. Проте для міністерства це вже не мало значення: діяльність приватного виконавця було зупинено». На підтвердження своєї правової позиції позивачем надано довідку Департаменту державної виконавчої служби; накази Міністерства юстиції України про застосування до приватних виконавців дисциплінарних стягнень за період з 21.12.2019 по 20.02.2021; витяги з протоколів засідання та протоколи засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 07.03.2018 по 04.02.2021; запит відповідача на отримання публічної інформації в електронному вигляді; листи Міністерства юстиції України на запит відповідача; науково-правовий висновок Національного університету «Одеська юридична академія» від 19.02.2021. Норми права та мотиви суду Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб (стаття 68 Конституції України). За змістом частини 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення передбачених статтею 10 Конвенції свобод (зокрема, свободи дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та інш.), пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18, від 07.12.2021 у справі № 905/902/20). Юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України). У частині першій статті 94 ЦК України визначено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Ділова репутація належить до особистого немайнового блага, яке охороняється цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України). Згідно зі статтею 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до статті 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Таким чином за змістом частини першої статті 91 ЦК України право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, яка порушує право на ділову репутацію юридичної особи. Верховний Суд неодноразово та послідовно викладав правову позицію щодо юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист, зокрема ділової репутації юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації. У пункті 6.12 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021 у справі №905/902/20, зокрема, вказано, що: юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: - поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь- який спосіб; - поширена інформація стосується певної юридичної особи, тобто позивача; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; - поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У даній справі сторони підтверджують як факт розповсюдження інформації, так і те, що вказана інформація стосується позивача. Отже, позивач повинен довести факт поширення саме недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, зокрема ділова репутація. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». Тобто, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати (постанова Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/10429/18). При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, має бути визначено характер такої інформації та з`ясовано, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом (постанова Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 910/19082/16). Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 викладено висновок, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Позиція щодо статусу позивача як юридичної особи публічного права передбачає, що межі критики такої особи чи органу є ширшими, ніж щодо особи приватної, висвітлена і в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 752/21313/15-ц та від 04.11.2020 у справі № 373/1994/17. Слід зауважити, що заявляючи вимоги про спростування недостовірної інформації, позивач вважає недостовірною лише частину, викладеної у статті відповідача інформації, яка вирвана з контексту, при цьому комплексно не спростовуючи змісту статті та суджень, викладених відповідачем. Проаналізувавши тези статті, які позивач вважає недостовірними, суд дійшов висновку, що спірна інформація є власним оціночним судженням відповідача, який надав власну оцінку ситуації, що склалася у зв`язку з практичною діяльністю приватних виконавців щодо накладення арешту на кошти в рамках виконавчих проваджень, притягненням до дисциплінарної відповідальності приватних виконавців з метою доведення до громадськості особистих власних міркувань щодо діяльності Дисциплінарної комісії Міністерства юстиції України на підставі наявної у нього інформації. До того ж, з оспорюваної позивачем інформації вбачається, що відповідач, даючи оцінку подіям, пов`язаним з розглядом звернень громадян, висловив свою власну позицію, судження, з огляду на співставлення певних обставин, що стосувалися діяльності Міністерства юстиції України. Аналогічні за змістом судження відповідача висловлені ним прес-конференції щодо «Останній випадок був уражаючий: громадянин особисто підтвердив, що скарги не писав, що вона сфальсифікована. Проте для міністерства це вже не мало значення: діяльність приватного виконавця було зупинено» вже досліджувались у судовому порядку. Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2024 року у справі № 757/19001/21-ц вказав, що [PERSON] у цій конкретній ситуації від свого імені оцінив висловлювання інших осіб, що не може бути спростовано, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року (справа 12/1984/84/131, Лінгенс проти Австрії) та статті 30 Закону України «Про інформацію». У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Надані стороною позивача накази Міністерства юстиції України про застосування до приватних виконавців дисциплінарних стягнень, витяги з протоколів засідання та протоколи засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців не спростовують оціночність суджень відповідача, які зроблені ним у зв`язку з його діяльність як члена Дисциплінарної комісії приватних виконавців. Науково-правовий висновок Національного університету «Одеська юридична академія» від 19.02.2021, наданий позивачем, не є доказом у розумінні ст. 115 ЦПК України. Також позивачем не доведено самого факту впливу інформації, викладеної у статті відповідача, на ділову репутацію Міністерства юстиції України, тобто не вказується яким саме чином суб`єктивні судження відповідача перешкодили позивачу повно і своєчасно здійснювати його особисте немайнове право або завдали їм шкоди. Оцінивши наявні у справі докази, подані сторонами, з урахуванням конкретних обставин справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки оспорювана інформація, спростування якої вимагає Міністерство юстиції України, не носить характеру неправдивої, а є оціночним судженням відповідача в результаті здійснення ним діяльності, як члена Дисциплінарної комісії приватних виконавців, а тому не підлягає спростуванню.

Outcome: dismissed