Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що сторони з 17.03.2001 року перебувають у шлюбі, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Літинського районного управління юстиції Вінницької області, про що 17.03.2001 року зроблено актовий запис № 12. Від даного шлюбу у подружжя народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу за договором купівлі-продажу квартири від 07.10.2011 року подружжя придбало за спільні кошти квартиру [ADDRESS] вартістю 316 000,00 грн., яка була зареєстрована за відповідачем. До складу квартири [ADDRESS] з балконом в житловому будинку літ. «А» входять: коридор 71-1, кімнати 71-2, 71-4, комора 71-3 , кухня 71-5, санвузол 71-6, частина підвалу під сарай площею 3,0 кв.м. житлова площа квартири №71 30,1 кв.м., загальна площа квартири 44,3 кв.м. Позивач вважає, що спірна квартира є спільним майном подружжя, оскільки була придбана сторонами за спільні кошти подружжя у період перебування у шлюбі, відтак підлягає розподілу шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку ідеальну частку квартири. Вищевказані обставини а також те, що між позивачкою та відповідачем не досягнуто домовленостей щодо розподілу спільного майна подружжя, змусило позивачку звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 25.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в справі, роз`яснено учасникам справи право на подання заяв по суті спору. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву, в яких зазначено, що спірна квартира дійсно була придбана у шлюбних відносинах з позивачем, а тому відповідачем не заперечується той факт, що спірна квартира є об`єктом нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Разом з тим, відповідач позов визнає частково, заперечує проти визначення 1/2 частки в сумісній власності на квартиру, та визнає за позивачем право власності на 1/8 частину квартири. Вказує на те, що вартість придбаної квартири станом на 2011 рік становила 40 000,00 доларів США. Грошові кошти\~в розмірі\~24\~500,00\~доларів США\~на оплату\~вартості квартири\~відповідач [PERSON] \~отримав в\~якості продажу\~квартири,\~яка йому\~дісталась по\~договору дарування\~квартири.\~Остаток суми\~вартості квартири\~в розмірі\~15\~500,00\~доларів США\~було нажито\~під час\~спільного проживання\~сім`єю. Відповідач стверджує, що подружжям за спільні кошти оплачено лише 1/4 вартості спірної квартири, а тому саме така частка може бути виділена між сторонами в порядку положень ст. 70 СК України, а тому просить за позивачкою визнати 1/8 частку спірної квартири та позов задовольнити частково. Ухвалою суду від 09.01.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 06.03.2023 року провадження по цивільній справі №\~127/22674/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна зупинено до припинення перебування [PERSON] у складі Збройних Сил України. 05.02.2024 року від представника позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, яке було зупинено до припинення перебування [PERSON] у складі Збройних Сил України, яке мотивоване тим, що солдат [PERSON] , [INFO] , з 03.01.2024 року по теперішній час проходить військову службу за призовом під час мобілізації у [INFO] на посаді стрільця-санітара відділення охорони взводу охорони роти охорони. Ухвалою суду від 06.02.2024 року провадження по цивільній справі №\~127/22674/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна, поновлено. В судовому засіданні представник позивача адвокат Чернякова М.А. позовні вимоги підтримала та просили їх задовольнити з мотивів, що викладені у позові. Представник відповідача адвокат Пунько І.В. у судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги відповідачем визнаються частково та просила їх задовольнити з урахуванням викладеної позиції у раніше поданих поясненнях на позовну заяву та позов задовольнити частково. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, з`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що у період з сторони з 17.03.2001 року перебувають у шлюбі, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Літинського районного управління юстиції Вінницької області, про що 17.03.2001 року зроблено актовий запис № 12. Від даного шлюбу у подружжя народилася дитина [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу за договором купівлі-продажу квартири від 07.10.2011 року, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І., зареєстровано в реєстрі 2367, подружжя придбало за спільні кошти квартиру [ADDRESS] , вартістю 316 000,00 грн. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] . До складу квартири [ADDRESS] з балконом в житловому будинку літ. «А» входять: коридор 71-1, кімнати 71-2, 71-4, комора 71-3 , кухня 71-5, санвузол 71-6, частина підвалу під сарай площею 3,0 кв.м. житлова площа квартири №71 30,1 кв.м., загальна площа квартири 44,3 кв.м.. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Як вбачається із матеріалів справи, згідно Договору дарування квартири від 17.07.2001 року відповідачу було подаровано квартиру [ADDRESS] (а.с. 33-34), яку в свою чергу відповідач на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.10.2011 року продав за 24\~500 доларів США, і відповідач вважає вказані кошти особистою власністю, які він використав для придбання квартири [ADDRESS] . Суд вважає, що вказані докази не дають підстав для беззаперечного висновку про придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача, які він отримав в наслідок продажу квартири, яка йому була подарована, а саме в сумі 24\~500 доларів США. Так, факт отримання відповідачем коштів від продажу квартири, яка йому належала на підставі договору дарування, в сумі 24\~500 доларів США, не може бути підставою для визнання даних коштів особистою власністю одного з подружжя, у зв`язку із тим, що вказані кошти використано відповідачем на власні, не пов`язані із сім`єю інтереси. Так, відповідач отримавши грошові кошти, придбав нерухоме майно, де в подальшому почали проживати він, його дружину та дитина, таким чином, суд вважає відповідач діяв в інтересах сім`ї, а тому отримані кошти є спільним майном подружжя і майно придбане на ці кошти також є спільним майном подружжя. Наведені вище обставини вказують на те, що квартира, яка є предметом спору, була придбана сторонами за час перебування у шлюбі, за рахунок коштів отриманих у спільних інтересах і, відповідно, є об`єктом спільної власності сторін у справі. Спростовує позицію відповідача і текст договору купівлі продажу спірної квартири від 07.10.2024, а саме п. 4.7, що згода дружини «Покупця» - відповідача у справі, [PERSON] , яка є позивачем у справі, на купівлю квартири надана шляхом подачі відповідної заяви, яка посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. 07.10.2011 року. Нотаріусом, як гарантом законності угоди при посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири роз`яснено сторонам, що квартира набувається у спільну сумісну власність подружжя. [PERSON] була впевнена, що оформлення договору купівлі продажу квартири за її згодою, гарантує її право на спільну сумісну власність. Якщо б спірна квартира купувалась за особисті кошти [PERSON] , не було б жодних перешкод для зазначення цих обставин безпосередньо в тексті договору купівлі-продажу від 07.10.2024. Факт не зазначення у договорі про придбання майна про те, що це майно купується за особисті кошти покупця - є доказом придбання майна у спільну сумісну власність подружжя. Тому, суд беззаперечно приходить до висновку, що слід визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача на квартири [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку у праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] . Відповідно дост.141 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] понесенні судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1\~580 гривень 00 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved