Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

позивач Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (далі АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, обґрунтовуючи свій позов тим, що надає послуги з централізованого опалення відповідачу за адресою: [ADDRESS] , але відповідач у повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснював, в результаті чого виникла заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з 01.10.2013 по 31.05.2023 у сумі 26\~903,05 грн., заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за період з 01.11.2021 по 31.05.2023 у сумі 223,25 грн. Вказані суми заборгованості позивач, а також інфляційні втрати в сумі 6\~367,46грн. та 3% річних у сумі 1\~978,02 грн. просить стягнути на свою користь з відповідача. Ухвалою суду від 14.09.2023 прийнято дорозгляду позовнузаяву тавідкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем 11.07.2024 скеровано до суду через систему «Електронний суд» відзив на позов, що надійшов 12.07.2024. [PERSON] просить визнати поважними причини ненадання відповідачем відзиву по початку розгляду справи, а саме до 17.11.2023; прийняти відзив на позовну заяву АТ "Криворізька теплоцентраль", залучити його до матеріалів справи та врахувати його при розгляді справи; застосувати позовну давність до вимог АТ "Криворізька теплоцентраль" до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з листопада 2013 року до листопада 2020 року у розмірі 17\~311,65 грн. основного боргу, 3% річних за період з 01.11.2013 по 01.05.2020 1\~857,62 грн. та суми компенсації за інфляцію за період з грудня 2013 року по липень 2020 року 6\~013,91 грн. та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Суд вважає поважними причини пропуску строку подання відзиву, оскільки з матеріалами справи відповідач ознайомилась у приміщенні суду 04.07.2024. 19.08.2024 представником позивача [PERSON] скеровано до суду через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, згідно якого позивач вважає, що його вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за послугу з постачання теплової енергії є правомірними та підлягають задоволенню в повному обсязі. 26.08.2024 відповідачем скеровано до суду через систему «Електронний суд» заперечення на відповідь на відзив. [PERSON] просить застосувати позовну давність до вимог АТ "Криворізька теплоцентраль" до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з листопада 2013 року по листопад 2020 року у розмірі 17\~311,65 грн. основного боргу, 3% річних за період з 01.11.2013 по 01.05.2020 - 1857,62 грн. та суми компенсації за інфляцію за період з грудня 2013 року по липень 2020 року 6\~013,91 грн. та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Відмовити АТ "Криворізька теплоцентраль" у задоволенні позовних вимог за період з липня 2020 року по березень 2023 року в повному обсязі на підставі недоведеності розміру заборгованості. У судовому засіданні 30.08.2024 представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Суду пояснив, що наявність лічильника у будинку ніяким чином не впливає на розмір заборгованості відповідача. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 30.08.2024 позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що у власність набула квартиру за адресою: [ADDRESS] , у листопаді 2013 року, просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача до липня 2020 року. Зауважила, що у будинку з грудня 2020 року встановлений лічильник. Також відповідач підтвердила, що декілька разів у 2015-2016 роках вносила оплату за послугу опалення, останній раз внесла оплату у вересні 2017 року. Суд, вислухавши сторони у справі, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2013 є власником квартириза адресою: [ADDRESS] , тому відповідно є споживачем послуги з централізованого опалення, яка надається АТ «Криворізька теплоцентраль» за вказаною адресою (а.с. 7, 8). Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII (далі Закон № 2189-VIII), Законом України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 №2633-IV (далі Закон № 2633-IV) та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, які діяли на час виникнення спірних правових відносин (далі Правила). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2189-VIII, до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №2189-VIII). Пунктами 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VIII визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до частини шостої статті 19 Закону №2633-IV, споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 18 Правил, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України, передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону №2189-VIII передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 8 Закону №2189-VIII, виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг. Частиною 2 ст. 26 Закону №2189-VIII визначено, що виконавець комунальної послуги або управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний самостійно здійснити перерахунок вартості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком за весь період їх ненадання, надання не в повному обсязі або невідповідної якості, а також сплатити споживачу неустойку (штраф, пеню) у порядку та розмірі, визначених законодавством або договором. Як встановлено судом, АТ «Криворізька теплоцентраль» відповідно до тарифів на теплову енергію, постачається централізоване опалення до житла відповідача, однак, відповідачем зобов`язання по оплаті за надану послугу здійснюється неналежним чином та не в повному обсязі. Відповідачем у судовому засіданні підтверджено, що останній платежі неї зроблено у вересні 2017 року. Так, згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості (а.с. 9), сума боргу по оплаті за централізоване опалення за адресою: [ADDRESS] , складається із: заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з 01.10.2013 по 31.05.2023 у сумі 26\~903,05 грн., заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування за період з 01.11.2021 по 31.05.2023 у сумі 223,25 грн. Доказів на\~спростовування зазначеного\~відповідачем не\~надано.\~При цьому\~суд відхиляє\~заперечення відповідача\~з приводу\~того,\~позивачем зроблений\~розрахунок із\~завищенням значень\~споживання теплопостачання\~до квартири\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~в результаті\~чого заборгованість\~нарахована в\~обсязі,\~що не\~відповідає фактично\~наданим послугам.\~Вважаючи їх\~необґрунтованими та\~не доведеними\~належними та\~допустимими доказами\~з огляду\~на те,\~що ч.\~ч.\~5,\~6\~та 7\~ст.\~21\~Закону №2189-VIII\~визначено,\~що ціною\~послуги з\~постачання теплової\~енергії є\~тариф на\~теплову енергію\~для споживача,\~який визначається\~як сума\~тарифів на\~виробництво,\~транспортування та\~постачання теплової\~енергії. Органи,\~уповноважені законом\~встановлювати порядки\~(методики)\~формування тарифів\~на транспортування,\~постачання теплової\~енергії,\~визначають особливості\~врахування в\~тарифах на\~теплову енергію\~для споживача\~витрат на\~утримання та\~обслуговування теплових\~пунктів (індивідуальних\~та центральних)\~з метою\~недопущення подвійної\~компенсації споживачами\~таких витрат. Тарифи\~на комунальну\~послугу з\~постачання теплової\~енергії,\~що виробляється\~суб`єктом господарювання\~за допомогою\~систем автономного\~теплопостачання,\~визначаються та\~встановлюються органом,\~що регулює\~діяльність такого\~суб`єкта господарювання,\~окремо для\~кожного багатоквартирного\~будинку,\~обладнаного такою\~системою автономного\~теплопостачання,\~як сума\~тарифів на\~виробництво та\~постачання теплової\~енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Відповідач, у свою чергу, не зверталась до позивача з приводу надання послуг не належної якості або у не належному обсязі. Ба більше відповідач повідомила про наявність лічильника обсягу постачання теплової енергії з грудня 2020 року. Також відхиляються заперечення відповідача з приводу не проживання у квартирі та наявності фактичного проживання та реєстрації за іншою адресою. Оскільки на відповідача з 06.11.2013 покладено тягар утримання майна, як власника квартири. Та не береться до уваги відсутність секції радіаторів. Крім того, суд вважає недоречним посилання відповідача на наявність кримінальних проваджень відносно службових осіб АТ «Криворізька теплоцентраль». Згідно з частиною другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 14.11.2011 у справі №6-40цс11). Як зазначено в Аналізі практики застосування статті 625 ЦК України в цивільному судочинстві (лист Верховного Суду України від 01.07.2014), вирішуючи спори цієї категорії, судам слід враховувати, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 20.06.2012 у справі №6-68цс12, від 30.10.2013 у справі №6-59цс13). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь інфляційних втрат у сумі 6\~367,46 грн. та 3% річних від простроченої суми в сумі 1\~978,02 грн., нарахованих на суму несплаченої заборгованості (а.с. 10). Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України. Однак, позовні вимоги у цій частині необхідно задовольнити частково, оскільки інфляційні витрати, 3% річних мають бути нараховані та стягнути з врахуванням правової позиції, викладеній у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, в межах трьохрічного строку, який передував подачі позову до суду. Отже, інфляційні втрати та 3% річних мають бути нараховані та стягнуті з відповідача на користь позивача в межах трьохрічного строку за період з 06.07.2020 по 23.02.2022. Відповідно інфляційні втрати становлять 353,57 грн. та 120,40 грн. 3% річних. При цьому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу. Зокрема, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності. Але суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, оскільки відповідач у період з 01.04.2015 по 30.09.2017 вчиняла дії, що свідчили про визнання нею свого боргу, а саме сплата нарахованих позивачем сум за централізоване опалення. У зв`язку з чим строк давності переривався. Останній платіж у сумі 300,00 грн. зроблений відповідачем у вересні 2017 року, при цьому даний факт підтверджено відповідачем у судовому засіданні. Тобто з жовтня 2017 року пішов новий відлік строку позовної давності, тобто позивач мав пред`явити позов до суду 01.11.2020. Однак, треба зауважити, що постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №211 від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236 від 09.12.2020 (зі змінами та доповненнями) на всій території України з 12.03.2020 по 30.06.2023 було встановлено карантин. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020. «Карантинні» норми також були установлені п. 12 розділу «Прикінцевих і перехідних положень» ЦК України. Цей пункт передбачає, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання розповсюдженню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину. Законодавець застосував слово «продовжується», отже, він мав на увазі, що позовна давність спливає під час дії карантину, тому останнім днем строку слід вважати перший робочий день після закінчення карантину. Крім того, Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків давності, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п. 19, з якого вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У редакції Закону № 3450-ІХ від 08.11.2023 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», п. 19 ЦК викладено в наступній редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Позивачем пред`явлено позов до суду 06.07.2023. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, суд вважає, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Положеннями частини першої статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву до суду та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє часткове підтвердження у матеріалах справи, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2\~684,00 грн. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 2\~083,25 грн. (27\~532,20 грн. * 2\~684,00 грн. / 35\~471,78 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial