Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом мотивуючи його тим, що [INFO] померла [PERSON] . При житті, [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачу. Покійній належало право власності на земельну ділянку, відповідно до розпорядження Літинської РДА від 20 квітня 2004 року №120, площею 1,2952 га, яка розташована на території Малинівської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 05224846000:10:000:090, що підтверджується копією Державного акту серія ВН №171412 від 22 жовтня 2004 року. Вказує, що він звернувся в нотаріальну контору для оформлення спадщини на вищевказану земельну ділянку, проте йому було відмовлено, в зв`язку з тим, що пропустив шестимісячний строк для звернення, оскільки йому не було відомо про існування заповіту на його ім`я. Тому змушений звернутися до суду з вказаним позовом і просить визначити йому додатковий строк достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник позивача [PERSON] адвокат Данилюк П.П. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність його довірителя. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Представник відповідача Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області в судове засідання не з`явився, надали суду листа про розгляд справи без участі представника. Проти заявленої позовної заяви не заперечують. Суд вважає, що позов підлягає до задоволення за таких підстав. Відповідно до свідоцтва про смерть (а.с.5) [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до заповіту (а.с.6) [PERSON] заповіла [PERSON] усе своє майно, що буде належати на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося. Довідка Селищенського старостинського округу за №111 від 24.10.2023 (а.с.7) вказує, що [PERSON] , 1923 року народження, яка померла [INFO] , актовий запис про смерть № 3 від 13.02.2012 до дня смерті булла зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] , одиноко. Рішенням Малинівської сільської ради Літинського району Вінницької обалсті №662 від 29.09.2015 (а.с.8) [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS] Відповідно до копії Державного акту (а.с.9) [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,2952 га, яка розташована на території Малинівської сілсьької ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 05224846000:10:000:090. Відповідно до листа Літинської державної нотаріальної контори Вінницької області за №514/01-16 від 30.05.2023 (а.с.11-12) [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , в зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У ч.1, 2 ст.1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини; заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1ст.1270 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правовими положеннями, викладеними у п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», роз`яснюється, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Згідно роз`яснень Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі № 24-735/0/4-13 від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивач пропустив строк звернення у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті спадкодавця у встановлений законом шестимісячний термін, в зв`язку з тим, що не знав про існування заповіту складеного на його ім`я. Суд, дотримуючись принципу верховенства права, одним з проявів якого є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства, переконаний, що норми чинного ЦК України щодо здійснення права на спадкування не допускають дій щодо фактичного усунення позивача від спадкування лише з підстави неможливості вчасно подати відповідну заяву про прийняття спадщини, а, особливо, коли позивач значиться у такому заповіті спадкоємцем і на це була воля заповідача. Саме така позиція суду узгоджується з приписами ст. ст. 2, 4, 10 ЦПК України, котрі визначають справедливість як одну із загальних засад цивільного судочинства. Таким чином, зважаючи на усе вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, що буде у повній мірі справедливим по відношенню до позивача і забезпечить дотримання принципу верховенства права.

Outcome: approved