Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

Керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із даним позовом в якому просить суд усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, які розташовані на території Вишгородського району Київської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від: [PERSON] земельних ділянок площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0006 та площею 0,06 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:6001; [PERSON] земельних ділянок площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0007 та площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0008; [PERSON] земельних ділянок площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0009, площею 0,15 га з кадастровим номером 32218884000:25:003:0010 та площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0011; [PERSON] земельної ділянки площею 0,0839 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:6002 та стягнути з відповідачів судовий збір. Свої вимоги мотивує тим, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.12.2013 № КИ/3221884000:25:003/00010220 відведено у приватну власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 1,0439 га (кадастровий номер 3221884000:25:003:0003) для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2014 № 676 відчужив земельну ділянку площею 1,0439 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0003 на користь [PERSON] . Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 20.02.2014 № 70 було змінено цільове призначення вищезазначеної земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на індивідуальне садівництво. В подальшому, [PERSON] здійснив поділ належної йому земельної ділянки з кадастровим номером 3221884000:25:003:0003, внаслідок чого утворилися наступні ділянки: площею 0,1439 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0005; площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0006; площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0007; площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0008; площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0009; площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0010; площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0011. Пізніше, [PERSON] здійснив поділ належної йому земельної ділянки з кадастровим номером 3221884000:25:003:0005, внаслідок чого утворились земельні ділянки: площею 0,06 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:6001 та площею 0,0839 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:6002. На підставі договорів купівлі-продажу від 18.03.2016 № 234 та від 18.03.2016 № 237 [PERSON] відчужив земельні ділянки з кадастровими номерами 3221884000:25:003:0007 та 3221884000:25:003:0008 на користь [PERSON] , який, в свою чергу, продав ці земельні ділянки [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 17.06.2021 № 725 та від 17.06.2021 № 726. Окрім цього, на підставі договорів купівлі-продажу від 26.01.2017 № 305, номерами 3221884000:25:003:0009, від 26.01.2017 № 307 та від 26.01.2017 № 309 [PERSON] відчужив земельні ділянки з кадастровими 3221884000:25:003:0010, 3221884000:25:003:0011 на користь [PERSON] . Земельні ділянки з кадастровими номерами 3221884000:25:003:0006 та 3221884000:25:003:6001 на підставі договорів купівлі продажу від 02.03.2018 № 345 та від 15.03.2018 № 610 [PERSON] відчужив на користь [PERSON] . Також, земельну ділянку з кадастровим номером 3221884000:25:003:6002 [PERSON] відчужив на користь [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 19.03.2018 № 638. Зазначає, що наказ Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.12.2013 № КИ/3221884000:25:003/00010220 прийнято з порушеннями земельного та лісового законодавства, оскільки земельна ділянка, зазначена в цьому наказі, відноситься до земель лісового фонду, у зв`язку з чим, наказ Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.12.2013 № КИ/3221884000:25:003/00010220 є незаконним, а земельні ділянки утворені в результаті поділу цієї земельної ділянки підлягають поверненню у державну власність. З огляду на зазначене, а також на те, що Кабінетом Міністрів України не погоджувалося виділення спірних земельних ділянок у власність, прокуратура стверджує, що таке виділення є незаконним та просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 06.11.2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 20.11.2023 року до суду від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] , адвоката Бабенка С.С. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що законодавство, яке діяло на час видачі державного акту на право постійного користування II-KB№003309 (станом на 24.09.1998 р.) передбачало обов`язкову реєстрацію таких державних актів сільськими і селищними, міськими, районними Радами народних депутатів, як необхідну умову для їх видачі у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею. Виходячи з цього, державний акт на право постійного користування ІІ-КВ№003309 не може бути взятий до уваги судом в якості належного доказу віднесення спірних земельних ділянок до категорії земель лісогосподарського призначення та їх перебування у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство», оскільки Акт не містить відомостей про його реєстрацію, а, отже, був виданий з порушенням вимог чинного на той час законодавства і не є тим документом, який підтверджує будь-які можливі права ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на вказані в позові земельні ділянки, зокрема і ті, що належать на праві власності Заявнику. Наголошує на тому, що Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та Начальником управління лісового господарства погоджено та затверджено сам протокол, а не матеріали лісовпорядкування, а стаття 48 ЛК передбачає таке затвердження і погодження саме для матеріалів лісовпорядкування. Отже, чинним на час підписання Протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005 року законодавством не було визначено форми здійснення організаційно- розпорядчої дії у вигляді затвердження протоколу наради. Тому матеріали Лісовпорядкування, на які посилається Прокуратура, не погоджені та не затверджені відповідно до вимог ст. 48 ЛК України, а, отже, не можуть бути прийняті в якості доказу віднесення спірних земельних ділянок до категорії земель лісогосподарського призначення та їх перебування в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство». Крім того, враховуючи що раніше Вишгородським районним судом Київської області вже були розглянуті справи в яких брали участь одні і ті ж сторони та стосуються одних і тих же земельних ділянок, представник констатує наявність преюдиційних обставин, які не потребують додаткового та/або повторного доказування згідно з чинним законодавством України у даній справі, зокрема, щодо відсутності доказів належності спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення і відсутності у Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» документу, який би підтверджував право постійного користування землею. Крім того зазначає, що прокурором обрано неналежний способ захисту своїх прав, оскільки доводи, наведені прокурором у позові щодо правильного застосування ним обраного способу захисту не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, оскільки такі висновки судами попередніх інстанцій було враховано та правильно застосовано до спірних правовідносин, що є самостійною підставою для відмови у позові. У зв`язку з вищезазначеним просить відмовити у задоволенні позову, застосувати строк позовної давності та стягнути з позивача судові витрати. 05.12.2023 року прокурор, користуючись своїм правом, подав до суду відповідь на відзив, згідно якого зазначив, що викладені у відзиві представника відповідачів [PERSON] заперечення проти позову є необґрунтованими. Зазначив, що зайняття земельних лісових ділянок лісогосподарського призначення, які були вилучені з порушенням положень Земельного та Лісового кодексів України, а саме з порушенням права власності держави чи відповідної територіальної громади з позбавленням правомочності володіння слід розглядати, як порушення права власності держави, не пов`язане з позбавленням титульного володіння. З огляду на викладене, відновлення порушеного права у цій справі має бути захищено у спосіб, визначений ст. 391 ЦК України та ч.2 ст. 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про повернення земельних ділянок, а не шляхом витребування цих земельних ділянок на підставі ст. ст. 387,388 ЦК України. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном, тому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 26.12.2023 року представник відповідача [PERSON] адвокат Бабенко С.С. надав до суду аналогічні письмові пояснення викладені у відзиві на позовну заяву. 12.02.2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Бабенко С.С. надав до суду аналогічні письмові пояснення викладені у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувати строк позовної давності та судові витрати покласти на позивача. Ухвалою суду від 20.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Прокурор у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримував та просив про їх задоволення із викладених у позові та у відповіді на відзив підстав. Представник відповідачів - адвокат Бабенко С.С. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог із викладених у відзиві на позовну заяву, також просила застосувати позовну давність. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення прокурора, та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.12.2013 № КИ/3221884000:25:003/00010220 відведено у приватну власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 1,0439 га (кадастровий номер 3221884000:25:003:0003) для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №003309 від 24.09.1998 відведена у приватну власність спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство». Право постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» земельною ділянкою площею 1446,5 га на підставі державного акту серії ІІ-КВ №003309 зареєстровано в Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею (юридичними особами) та території Лебедівської сільської ради, про що внесено запис від 02.04.1999 №198. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2014 № 676 відчужив земельну ділянку площею 1,0439 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0003 на користь [PERSON] . Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 20.02.2014 № 70 було змінено цільове призначення вищезазначеної земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на індивідуальне садівництво. В подальшому, [PERSON] здійснив поділ належної йому земельної ділянки з кадастровим номером 3221884000:25:003:0003, внаслідок чого утворилися наступні ділянки: площею 0,1439 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0005; площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0006; площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0007; площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0008; площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0009; площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0010; площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0011. Пізніше, [PERSON] здійснив поділ належної йому земельної ділянки з кадастровим номером 3221884000:25:003:0005, внаслідок чого утворились земельні ділянки: площею 0,06 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:6001 та площею 0,0839 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:6002. На підставі договорів купівлі-продажу від 18.03.2016 № 234 та від 18.03.2016 № 237 [PERSON] відчужив земельні ділянки з кадастровими номерами 3221884000:25:003:0007 та 3221884000:25:003:0008 на користь [PERSON] , який, в свою чергу, продав ці земельні ділянки [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 17.06.2021 № 725 та від 17.06.2021 № 726. Окрім цього, на підставі договорів купівлі-продажу від 26.01.2017 № 305, номерами 3221884000:25:003:0009, від 26.01.2017 № 307 та від 26.01.2017 № 309 [PERSON] відчужив земельні ділянки з кадастровими 3221884000:25:003:0010, 3221884000:25:003:0011 на користь [PERSON] . Земельні ділянки з кадастровими номерами 3221884000:25:003:0006 та 3221884000:25:003:6001 на підставі договорів купівлі продажу від 02.03.2018 № 345 та від 15.03.2018 № 610 [PERSON] відчужив на користь [PERSON] . Також, земельну ділянку з кадастровим номером 3221884000:25:003:6002 [PERSON] відчужив на користь [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 19.03.2018 № 638. Земельна ділянка площею 1,0439 га згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року знаходилась у кварталі 121, виділ 1, 2 Ровжівського лісництва ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та мала наступні характеристики: виділ 1: площа 3,7 га, склад - 4 сосни звичайної, 4 тополі, 2 берези повислої, вік 35 років, середня висота - 13 м, середній діаметр - 16 см, запас на 1 га 175 метрів кубічних; виділ 2: площа 6,2 га, склад 10 сосни звичайної, тополі та інші, вік 27 років, середня висота 11 м, середній діаметр 12 см, запас на 1 га 125 метрів кубічних. Відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року спірні земельні ділянки загальною площею 1,0439 га знаходяться у кварталі 406, виділ 1, 2, 3 Приморського лісництва ДП «Вищедубечанське лісове господарство». За даними викопіювання з публічної кадастрової карти в межах Вишгородського району Київської області, виготовленої ТОВ «Київзем» на замовлення філії «Вищедубечанське лісове господарство» ДП «Ліси України», земельні ділянки з кадастровими номерами 3221884000:25:003:0007, 3221884000:25:003:0008, 3221884000:25:003:0009, 3221884000:25:003:0010, 3221884000:25:003:0011, 3221884000:25:003:6002, 3221884000:25:003:6001, 3221884000:25:003:0006 накладаються на земельну ділянку, що перебуває у користуванні ДП «Ліси України», згідно Державного акту серії ІІ-КВ № 003309 від 24.09.1998 року. Розташування земельних ділянок з кадастровими номерами 3221884000:25:003:0007, 3221884000:25:003:0008, 3221884000:25:003:0009, 3221884000:25:003:0010, 3221884000:25:003:0011, 3221884000:25:003:6001 та 3221884000:25:003:6002, 3221884000:25:003:0006, в межах 406 кварталу Приморського лісництва ДП «Вищедубечанське лісове господарство» підтверджується інформаціями ВО «Укрдержліспроект» від 06.02.2017 № 50, від 10.07.2020 №280 та доданими до них фрагментами публічної кадастрової карти України. За інформацією Кабінету Міністрів України від 04.08.2017 № 6977/0/2-17 рішення щодо вилучення та/або погодження зміни цільового призначення відведеної у приватну власність [PERSON] лісової ділянки з кадастровим номером 3221884000:25:003:0003 в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району за рахунок земель ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не приймалися. Також, за інформацією від 29.08.2023 № 22531/0/2-23 Кабінетом Міністрів України рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» земельних ділянок із кадастровим номером 3221884000:25:003:0003, а також з кадастровими номерами 3221884000:25:003:0007, 3221884000:25:003:0008, 3221884000:25:003:0009, 3221884000:25:003:0010, 3221884000:25:003:0011, 3221884000:25:003:6002, 3221884000:25:003:6001, 3221884000:25:003:0006 не приймалось. Згідно з інформацією ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 22.06.2017 № 09-01/274 згоди на вилучення земельної ділянки з кадастровим номером 3221884000:25:003:0003 підприємство не надавало. Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 18.10.2023 № 10-10-0.223-9683/2-23 спірні земельні ділянки розташовані за межами населеного пункту Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Вишгородською окружною прокуратурою на адресу Київської обласної державної адміністрації направлено лист від 15.08.2023 № 54-5247вих-23, в якому викладено виявлені порушення вимог законодавства щодо незаконності відведення спірної земельної ділянки лісового фонду, запропоновано вжити заходи реагування до усунення цих порушень і повернення земельної ділянки у розпорядження держави або повідомити про неможливість звернення до суду з метою захисту інтересів держави в судовому порядку. На вказаний лист Київською обласною державною адміністрацією надано відповідь № 9140/08/09.02-N/2023 від 12.09.2023 про неможливість звернення до суду з відповідним позовом у зв`язку з відсутністю фінансування та повноважень для здійснення перевірок. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Прокуратура, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження земельними ділянками позовні вимоги обґрунтувала тим, що спірні земельні ділянки, право власності на які зареєстровані за відповідачами, незаконно вибули з власності держави, відносяться до земель лісогосподарського призначення, право розпорядження якими належить Київській обласній державній адміністрації, яка, в свою чергу у зв`язку з незаконним вибуттям спірної земельної ділянки позбавлена можливості користуватися і розпоряджатися спірною земельною ділянкою лісогосподарського призначення. На думку позивача належним способом захисту у цій справі є заявлення негаторного позову. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього переоформлено на іншого суб`єкта; Очевидно, що з урахуванням специфіки правового режиму рухомих та нерухомих речей, фізичне вибуття речі із володіння стосується саме рухомих речей, натомість юридичне вибуття майна з володіння, з урахуванням існування реєстраційного підтвердження володіння, - нерухомих. При цьому відносно нерухомих речей може мати місце фізичне та юридичне вибуття речі з володіння. У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку». Вирішуючи питання про ефективність обраного прокурором способу захисту цивільного права слід врахувати, що прокурор просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками шляхом їх повернення на користь держави в особі Київської ОДА. Серед способів захисту речових прав ЦК України видокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173). Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204 гс 19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52 гс 20). Крім того, в п.п. 20-25, 35 ухвали від 08 листопада 2023 року ВПВС у справі №36//473/15-ц зазначила, що зміну володільця земельної ділянки лісогосподарського призначення засвідчує державна реєстрація права власності на неї за іншою особою, ніж власник. У разі державної реєстрації права власності за володільцем-відповідачем, власник, який вважає, що його право власності порушує такий володілець, має право заявити вимогу про витребування відповідного нерухомого майна від того, за ким на останнє зареєстроване право власності. Допоки реєстрація такого права за іншою, ніж власник, особою не відбулася (навіть за наявності рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, що допускає можливість провести цю державну реєстрацію), земельна ділянка лісогосподарського призначення не вважається такою, що вибула з володіння власника. Витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевої набувача треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей 387-388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння»). Подібний висновок є також у постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 84). Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4). Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Велика Палата Верховного Суду знов нагадує, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем обрано невірний спосіб судового захисту. Звертаючись до суду із позовом прокурор вважав його негаторним, так як, на його думку, земельна ділянка з кадастровим номером 3221884000:25:003:0003, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 245721032218) загальною площею 1,0439 га не вибула з володіння ДП «Вищедубечанське лісове господарство». В той же час суд зазначає, що з моменту внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (відомості було внесено 18.12.2013 року о 10:00:53) держава офіційно визнала і підтвердила факт виникнення у [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221884000:25:003:0003, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 245721032218) загальною площею 1,0439 га, рівно як і право [PERSON] на земельну ділянку площею 1,0439 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0003, [PERSON] на земельні ділянки з кадастровими номерами 3221884000:25:003:0007 та 3221884000:25:003:0008, [PERSON] на земельні ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0006 та площею 0,06 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:6001, [PERSON] на земельні ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0007 та площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0008, [PERSON] на земельні ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0009, площею 0,15 га з кадастровим номером 32218884000:25:003:0010 та площею 0,15 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:0011, [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0839 га з кадастровим номером 3221884000:25:003:6002, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» було позбавлено права володіння та користування зазначеною(зазначеними) земельною(земельними) ділянкою(ділянками). А тому даний позов слід вважати віндікаційним. Відповідно до частин 2, 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ВС у справі №186/599/17 від 27.01.2021 роз`яснив, що початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку\~статті 388 ЦК України\~починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Відповідно до положень статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, в тому числі і до віндикаційних позовів. При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Позивач звернувся з позовом до суду 17.10.2023 року. Запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221884000:25:003:0003 за [PERSON] , було внесено 18.12.2013 року о 10:00:53. Суд звертає увагу на те, що в судах різних інстанцій вже розглядалися позови, що стосувалися повернення зазначеної земельної ділянки як від першого власника, так і від кінцевих власників земельних ділянок після поділу первинної ділянки (справи № 363/4809/17, №363/3739/20). Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», п. 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення захисту цивільних прав тісно пов`язане з темпоральним критерієм, фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а отже, ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками і забезпечує додержання принципу правової визначеності. У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Відповідно до статті 5 Закону України «Про охорону земель» регулювання в галузі охорони земель здійснюють Верховна Рада України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, а також спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади в межах повноважень, установлених законом. З цих підстав строки позовної давності підлягають застосуванню в цій справі. Відповідно до роз`яснень даних у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року,\~встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Outcome: dismissed