Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

[PERSON] в особі представника Прокоп`єва Костянтина Євгеновича 13.12.2021 року звернулася до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, а саме позивач просить суд визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] за адресою її фактичного проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у сторін є малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане 13.10.2010 року, яка на даний час проживає разом із [PERSON] та повністю перебуває на її утриманні. [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, номер справи №638/16536/21. Спроби примирення між сторонами тільки загострили ситуацію, відповідач проявляє агресивну поведінку до позивача, принижує її гідність, що наносить шкоду психо-емоційному стану та розвитку їх спільної дитини. З метою збереження психіки дитини, позивач прийняла рішення покинути разом з донькою місце спільного проживання, а саме квартиру, яка належить батькам відповідача. Позивач неодноразово пропонувала та продовжує пропонувати відповідачу вирішити мирним шляхом питання щодо місця проживання дитини, пропонуючи йому різні варіанти визначення максимально можливого часу спілкування батька з дитиною, натомість відповідач взагалі не бажає розмовляти на цю тему. Оскілки вирішити питання щодо місця проживання дитини з відповідачем мирним шляхом не представляється можливим, з першочерговим урахуванням інтересів дитини, позивач вважає, що місце проживання дитини повинно бути визначено з матір`ю, але з обов`язковим спілкуванням дитини з батьком, та його активною участю у вихованні дитини. Враховуючи вік дитини, її стать, що більше потребує присутності в її житті матері, як жінки, яка має привчити дитину навчикам особистої гігієни, статевої культури та інше, в інтересах дитини, позивач вважає, що місце проживання дитини повинно бути визначено разом з матір`ю, оскільки порушення позитивних взаємовідносин дитини з матір`ю може мати негативний вплив на подільший розвиток дитини. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.12.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано заявнику строк для усунення недоліків заяви. 20.12.2021 року представник позивача надав до суду заяву на виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.02.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 13.11.2023 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Савченка В.А. надійшли до суду додаткові пояснення, в яких зазначено, що у зв`язку із тим, що з моменту подання позовної заяви, початок 2022 року, змінились певні життєві обставини позивача, а саме позивач [PERSON] та донька [PERSON] з березня 2022 року з початку повномасштабного вторгнення російської федерації і по теперішній час постійно проживає в [ADDRESS] . На даний час проживає в орендованій квартирі за вказаною адресою. Житлова площа квартири становить 59,8 кв.м. та складається з 3 кімнат, кухні, коридору, ванної кімнати, балкону та кладової. Позивач та її донька мають постійне фінансове забезпечення/допомогу, гарантовану державою Німеччина у розмірі 1 412,24 Євро на місяць, також мають ідентифікаційні номери відповідно до Податкового кодексу Німеччини. [PERSON] навчається у середній школі Отто Шот Гімназіум з 04.04.2022 року. Тобто, зазначене свідчить про соціалізацію в середовищі, формування соціальних зв`язків дитини у суспільстві за адресою проживання, створення дитині гідних, а головне безпечних на даний час для умов життя та розвитку з урахуванням всіх її потреб та інтересів. Просить визначити місце проживання дитини разом з нею за місце її фактичного проживання. 11.12.2023 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов зустрічний позов до [PERSON] , третя особа: Департамент у справах дітей Служби у справах дітей по Шевченківському району про визначення місця проживання малолітньої дитини, згідно прохальної частини якої просить суд: визнати місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] за місце проживання за адресою: квартира [ADDRESS] . Зазначає, що мати дитини [PERSON] , повністю перешкоджає у спілкуванні дитини з батьком і зовсім не має наміру на повернення до України і після війни. Вважає, що мати дитини намагається розірвати усі зв`язки дитини з Батьківщиною. Вказує, що дитина [PERSON] вибула із закладу освіти в якому вона навчалась за заявою матері на навчання до Німеччини. Вважає, що дистанційне навчання доньки в зазначеному навчальному закладі буде сприяти найкращому розвитку дитини, ніж очне навчання в Німеччині. І такі дії матері фактично порушують право дитини на освіту в Україні та право доньки на ідентичність. Також вказує, що мати дитини своїм рішення щодо навчання доньки в німецькій школі позбавила доньку можливості отримати Українську освіту, залишивши доньку без права на освіту, та вирішила залишити дитину без власного дому в Україні. Посилається на те, що мати дитини - [PERSON] у Німеччині має статус тимчасового прихистку та у неї немає жодних перспектив залишитись у Німеччині після закінчення війни в Україні. Вказує, що роботи у [PERSON] не має ані у Німеччині, ані в Україні. Також у неї немає дому та вона обриває усі зв`язки з Україною. Але її дії і намагання встановити місце проживання дитини за своїм місцем проживання в іншій країні, не маючи статусу ВНЖ лише на підставі проживання на період війни у статусі тимчасового прихистку, ці вимоги виглядають як нісенітниця і порушують права дитини на освіту, на ідентичність, право мати спілкування з батьком, право мати дім. Вказує, що поведінка матері, яка створює перешкоди батьку у спілкуванні з дитиною суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини. Також [PERSON] зазначає, що заради безпеки, збереження життя і здоров`я доньки, після початку війни, дитина змушена була їхати з матір`ю у Німеччину і тепер мати [PERSON] не лише позбавила дитину освіти в Україні, а й чинить перешкоди у спілкуванні доньки з батьком, маніпулюючи незрілою свідомістю дитини. Також [PERSON] вказує, що на період воєнного часу дитині краще перебувати за межами країни у безпечному місці, та на його думку, у разі визначення місця проживання дитини з ним, дитина не зобов`язана буде повернутися до України до часу закінчення війни, а рішення суду буде гарантувати те, що мати буде зобов`язана повернути дитину на батьківщину після закінчення війни. Діана здобуде українську освіту і не втратить зв`язок з Батьківщиною. Зазначає, що на сьогодні він також тимчасово не має постійної роботи, але вважає, що ним створені більш сприятливі умови для проживання дитини і ця обставина має бути обов`язково врахована судом при прийнятті рішення. Просить суд визначити місце проживання дитини разом з ним. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.07.2024 року поновлено відповідачу [PERSON] строк для подання зустрічної позовної заяви, прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент у справах дітей Служби у справах дітей по Шевченківському району про визначення місця проживання малолітньої дитини, об`єднано зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент у справах дітей Служби у справах дітей по Шевченківському району про визначення місця проживання малолітньої дитини (справа №638/19795/23, провадження №2/638/2605/24) з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини (справа №638/19479/21, провадження №2/638/772/24), призначено підготовче судове засідання. 26.07.2024 року від представника позивача адвоката Савченко В.А. надано відзив на зустрічний позов, в якому представник зазначає, що зустрічний позов [PERSON] необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, а задоволення вказаного позову призведе до того, що дитина вимушена буде повернутися в Україну під постійні обстріли, що поставить під загрозу життя дитини та значно погіршить умови життя, розвитку та виховання дитини. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.09.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Прокоп`єв К.Є. підтримав доводи, викладені у первісному позові, просив їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком просиві відмовити. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява з проханням закрити підготовче провадження по вказаній цивільній справі та провести судове засідання без його участі. Представник третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява з проханням розгляд справи проводити без участі третьої особи. Суд, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно частини 1, 4 - 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що 18 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Шлюб був зареєстрований в Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №394. У шлюбі у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] видане 13.10.2010 року. На час звернення з позовом до суду, [PERSON] займалася підприємницькою діяльністю, зареєстрована фізичною особою-підприємцем у сфері торгівлі (запис № 24800000000092248 від 22.02.2008р.) та має стабільний дохід. Відповідно до договору б/н від 20.07.2021р. [PERSON] проживала у орендованій квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,5 кв.м., , кількість кімнат 2. З початком повномасштабного вторгнення та військової агресії рф проти України, [PERSON] та дитина [PERSON] з березня 2022 року постійно проживає в [ADDRESS] . Вказана квартира перебуває у користування [PERSON] на підставі договору оренди, загальною площею 59,8 кв.м. та складається з 3 кімнат, кухні, коридору, ванної кімнати, балкону та кладової. [PERSON] та дитина [PERSON] отримують постійне фінансове забезпечення/допомогу гарантовану державою Німеччина у розмірі 1412,24 Євро на місяць. [PERSON] та дитина [PERSON] мають ідентифікаційні номери відповідно до Податкового кодексу Німеччини. Дитина, [PERSON] , навчається у середній школі Отто Шот Гімназіум з 04.04.2022р. 27.09.2023р. [PERSON] отримала дозвіл на постійне проживання в Німеччині строком до 07.08.2027р. Донька [PERSON] 07.09.2023р. отримала відповідний дозвіл на тимчасове перебування в Німеччині строком до 06.04.2025р. Місцем проживання зазначеним у відповідних дозволах на постійне проживання як [PERSON] так і дитини [PERSON] зазначена адреса [ADDRESS] . Дитина, [PERSON] , проживає разом з матір`ю за вказаною вище адресою в Німеччині. Вказане підтверджується доказами, які надані представником позивача до додаткових пояснень та до відзиву на зустрічний позов. Відповідачу [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 69,8 м.кв. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В силу ст. 161 СК України, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частини 2 статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 3 статті 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Як встановлено статтею 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У рішенні від 19 вересня 2019 року у справі «Andersena v. Latvia», заява № 79441/17, Європейський суд з прав людини відзначив, що «найкращі інтереси дитини» не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківських правах. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини. Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Об`єднана палата КЦС у постанові від 11.12.2023р. по справі №607/20787/19 зауважила, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина. У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: - особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); - відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); - можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); - стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); - стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо. Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19). Крім того, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя (див. постанови Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21, від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21). Верховний Суд зауважує, що проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19, провадження № 61-11625сво22). Проте, з урахуванням введення воєнного стану в Україні, безпековою ситуацією, суди повинні оцінити не лише умови, які існували за місцем постійного проживання дітей в Україні, але і умови їх середовища за місцем тимчасового, але тривалого перебування, яке може сформувати стале середовище у малолітніх дітей з огляду на те, що перспективи повернення їх до постійного місця проживання в Україні на сьогодні неможливо визначити чи прогнозувати. Верховний Суд завжди виходить з того, що при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, найкращі інтереси останніх мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися. Держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечує повагу, серед іншого, до сімейного життя. Тому суди, ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, мають враховувати легітимну мету захисту прав і свобод саме дитини. Суди повинні з урахуванням обставин справи та бажання дитини, оцінити її найкращі інтереси, зокрема забезпечення стабільного, надійного середовища перебування, навчання та розвитку дитини. Міжнародно-правові акти та практика ЄСПЛ визначають, що після року перебування в новому середовищі дитина може прижитись у ньому, може бути сформоване стале, постійне та благополучне середовище її розвитку та виховання. У постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 552/4608/18, провадження № 61-6271св19, від 07 серпня 2019 року у справі № 635/382/17-ц, провадження № 61-9559св19, від 13 квітня 2020 року у справі № 531/300/18-ц, провадження № 61-20051св19, від 19 червня 2019 року у справі № 396/1020/16-ц, провадження № 61-23241св18, від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, провадження № 61-9074св20, від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17, провадження № 61-592св19, від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19, провадження № 61-14486св21, від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, провадження № 61-9115св22 суди, ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків наголошували на необхідності оцінки стійких, усталених зв`язків дітей з оточенням, звичним середовищем, що відповідає найкращим інтересам малолітньої дитини, а у справі № 753/572/20 таке середовище оцінювалось за місцем тимчасового, але сталого перебування дитини в Румунії, яка виїхала з матір`ю після вторгнення російської федерації. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем, [PERSON] створені достатні та гідні умови для проживання та виховання дитини [PERSON] в місці їх тривалого перебування в Німеччині, дитину забезпечено матеріально, здійснюється її соціалізація в середовищі, формування соціальних зав`язків дитини у суспільстві за адресою проживання, створення дитині гідних, а головне безпечних на даний час умов для життя та розвитку з урахуванням всіх її потреб та інтересів. Тимчасове проживання дитини за кордоном разом з матір`ю з огляду на воєнний стан в Україні не суперечить інтересам дитини, забезпечить її безпеку, моральну стійкість, сприятиме розширенню її світогляду, добре позначиться на духовному, фізичному та інтелектуальному розвитку. Зважаючи на вікові зміни дитини, її розвиток та потреби, кожний із батьків не позбавлений права порушувати в майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення. При цьому, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з батьком з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків. Щодо висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, суд зазначає, що факт перебуванням дитини за межами країни фактично унеможливлює надання до суду відповідного висновку органу опіки та піклування щодо доцільності або недоцільності визначення місця проживання з матір`ю або з батьком. Натомість передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо. Вказана позиція повністю узгоджується з правовими позиціями Верховного суду з вказаних питань, що викладені у тому числі і в постанові КЦС ВС від 27.09.2023р. по справі № 295/15287/21. З урахуванням вищезазначеного, враховуючи, що [PERSON] не надав достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з батьком з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків, а також з врахуванням всіх істотних обставин справи, виходячи із найкращих інтересів дитини, враховуючи, що дитина вже досить тривалий час проживає разом із матір`ю в Німеччині, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а тому суд визначає місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю [PERSON] за місцем її проживання. У зв`язку із задоволенням первісного позову [PERSON] суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову [PERSON] з мотивів викладених у рішенні. Однак, задоволення первісного позову [PERSON] ніяким чином не позбавляє батька [PERSON] права приймати участь у вихованні дитини, у спілкуванні з нею. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню судові витрати у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved