Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

Короткий зміст позову. Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 20.07.1991 року по 16.07.2020 року. Вказує на те, що в період шлюбу за спільні кошти сім?ї, відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.10.1999 р., зареєстрованого в реєстрі за №1701, який оформлений на ім?я відповідача, була придбана квартира [ADDRESS] загальною площею 104,20 кв.м, в тому числі житловою - 66,10 кв.м. Зазначає, що в подальшому, рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради м.Чернівці відповідачу було надано дозвіл на узаконення самовільного перепланування вказаної квартири. Згодом, також за рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 18.01.2005 р. №7/1 відповідачу у власність передано допоміжні приміщення у будинку [ADDRESS] , а саме: підвальне приміщення XII загальною площею 19,80 кв.м, підвальне приміщення XIII загальною площею 2,40 кв.м, підвальне приміщення XIV загальною площею 5,20 кв.м, підвальне приміщення XV загальною площею 1,80 кв.м, підвальне приміщення XVI загальною площею 21,40 кв.м. Посилається на те, що на підставі вказаних рішень та висновку Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації відповідачу було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.08.2008 р., а саме: на трикімнатну квартиру загальною площею 118,30 кв.м, в тому числі житловою - 66,70 кв.м з допоміжними приміщеннями (підвалами). Вказує на те, що зазначена квартира з допоміжними приміщеннями є спільною сумісною власністю подружжя, однак з відповідачем не досягнуто згоди щодо їх поділу, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду, оскільки на її думку, та як вбачається з технічного паспорта, квартира не може бути реально поділена в натурі. Вважає, що оскільки квартира набута сторонами за час шлюбу за спільні грошові кошти, то вона є об?єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв?язку з чим на думку позивача, її та допоміжні приміщення слід поділити між позивачем та відповідачем, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність за позивачем та відповідачем по 1/2 частини квартири з допоміжними приміщеннями. Просить ухвалити рішення, яким поділити майно, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 118,30 кв.м, в тому числі житловою - 66,70 кв.м (три житлові кімнати) з допоміжними приміщеннями, а саме підвальне приміщення XII загальною площею 19,80 кв.м, підвальне приміщення XIII загальною площею 2,40 кв.м, підвальне приміщення XIV загальною площею 5,20 кв.м, підвальне приміщення XV загальною площею 1,80 кв.м, підвальне приміщення XVI загальною площею 21,40 кв.м, за кожним з пожружжя. Здійснити розподіл судових витрат. Рух по справі та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.03.2024 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. 09.04.2024 року представник відповідача [PERSON] , адвокат Пономаренко П.І. скерував до суду клопотання про визнання дій представника позивача зловживанням процесуальними правами.Посилається на те, що 08.04.2024 у Єдиному державному реєстрі судових рішень та на сайті Судової влади України ним було знайдено інформацію, яка свідчить про маніпуляцію представником позивача системою автоматизованого розподілу справ між суддями, та, як наслідок порушення порядку визначення судді для розгляду справи, що полягали в тому, що представник позивача з метою самостійного визначення складу суду послідовно подав чотири позовні заяви тотожного змісту, три з яких в подальшому були відкликані представником позивача та повернуті судом. Вважає, що наведені дії позивача призвели до вибору судді для розгляду справи самим позивачем, а не у спосіб, визначений ст. 33 ЦПК України. Посилається на те, що представником позивача було подано не одну, а чотири позовні заяви виключно з метою маніпулювання системою автоматичного розподілу справ між суддями, та в свою чергу, надало змогу позивачу самостійно вирішити, який судля має розглядати його позовну заяву. На підставі викладеного просив визнати дії представника позивача у справі №727/1934/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя зловживанням процесуальними правами та вжити заходів процесуального примусу до представника позивача у даній справі; залишити позовну заяву без розгляду. 09.04.2024 року представник відповідача [PERSON] , адвокат Пономаренко П.І. направив до суду заяву про відвід судді. Заяву мотивував тим, що на його думку представник позивача здійснював певні дії з метою маніпулювання системою автоматизованого розподілу справ між суддями та досягнення впевненості у вирішенні спору на свою користь. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.04.2024 року у задоволенні заяви про відвід судді відмовлено. 26.04.2024 року представником відповідача [PERSON] , адвокатом Пономаренко П.І. направлено до суду відзив на позов. Відповідач не погоджується з пред?явленим до нього позовом. Зазначає, що спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] , дійсно була придбана 14.10.1999 року в період перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Мотивуючи свої вимоги посилається на те, що позивач у позові не повідомив про існування рішення Суду Вищої Юрисдикції м.Онтаріо від 24.01.2020, яке набрало законної сили та яким вирішено всі спірні питання між сторонами по даній справі щодо батьківства, доступу до дитини, аліментів, нерухомості, в тому числі щодо права власності на спірну квартиру. Відповідач вважає, що наразі відсутній предмет спору. У зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позову. 29.04.2024 року представник позивача [PERSON] , адвокат Сарафінчан І.Ф. скерувала на електронну адресу суду запересення на клопотання про визнання дій представника позивача зловживанням процесуальними правами. Посилається на те, що в контексті п. 2 ч. 2 ст. 44 ЦПК України під зловживаннями процесуальними правами необхідно розуміти маніпуляцію автоматизованим розподілом справ між суддями шляхом подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, тобто коли позивач отримує право вибору головуючого судді у справі, тим самим нівелюючи основоположні принципи цивільного судочинства. Вказує на те, що представником відповідача не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що на день подання позову в провадженні Шевченківського районного суду м.Чернівці перебував аналогічний позов з тим же предметом та з тими ж підставами, до того ж відповідача, що могло б стати підставою для висновку про мету позивача маніпулювати автоматизованим розподілом справ між суддями. Стверджує, що позови було подано в різний період часу та за жодним з ним не було відкрито провадження. Відтак, просить відмовити представнику відповідача у задоволенні клопотання про визнання дій представника позивача зловживанням процесуальними правами з підстав його безпідставності та необґрунтованості. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.04.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про визнання дій представника позивача зловживанням процесуальними правами. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.05.2024 року закрито підготовче провадження по справі. 25.06.2024 року представником відповідача [PERSON] , адвокатом Пономаренко П.І. до суду скеровано заяву про залучення до справи третіх осіб. Вважає, що дана справа з урахуванням рішення Суду Вищої Юрисдикції Онтаріо від 24.01.2020 стосується майнових прав та законних інтересів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Враховуючи те, що [PERSON] , [INFO] є неповнолітньою особою, а її батьки як законні представники є сторонами у даній справі, до участі у справі у якості третьої особи має бути залучений орган опіки і піклування: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради. 25.06.2024 та 26.06.2024 року на електронну адресу суду представник позивача [PERSON] , адвокат Сарафінчан І.Ф. направила заперечення на заяву представника відповідача про залучення до справи третіх осіб. Посилається на те, що клопочучи про залучення до участі у справі третіх осіб, які є дітьми позивача та відповідача, представник відповідача обґрунтовує необхідність такого залучення існуванням рішення Суду Вищої юрисдикції м.Онтаріо від 24.01.2020 р., яке набрало законної сили та яким, на думку представника відповідача, вирішено всі спірні питання між сторонами щодо батьківства, доступу до дитини, аліментів, нерухомості, в тому числі і щодо права власності на спірну квартиру. Однак, з клопотанням представника відповідача вони категорично не погоджуються та просять відмови у його задоволенні з наступних підстав. Вказує на те, що в пункті 4 розділу 10 наказу (безспірний судовий розгляд) вирішено, що [PERSON] має надати [PERSON] ключі від нерухомості, муніципально відомої як [ADDRESS] («Українська нерухомість»), а також відповідач зобов`язаний негайно передати права власності на українську нерухомість на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Однак, з дня прийняття вказаного судового наказу ні ключі від української нерухомості, ні самої передачі прав на цю нерухомість до дітей не відбулося. На підставі наведеного представник позивача вважає, що твердження представника відповідача щодо врегулювання між сторонами всіх питань є хибним, оскільки судове рішення іноземного суду не виконано. Вказує також і на те, що з тексту судового наказу від 24.01.2020 р. вбачається, що воно не потребує в подальшому вчинення примусових дій в Україні, тобто не потребує примусового виконання. Зазначає, що оскільки між Україною та Канадою не укладено договору про правову допомогу, то рішення суду Канади визнається в Україні за принципом взаємності і відсутність двостороннього Договору із Канадою не може бути підставою для невизнання рішення. Вважає, що оскільки, судовий наказ від 24.01.2020 р. Суду Вищої юрисдикції м.Онтаріо не визнаний та/чи легалізований в установленому порядку, то відповідно посилання на нього є безпідставним, рівно як і використання (застосування) його як письмового доказу в розумінні процесуального законодавства. Окрім того, зазначає, що представником відповідача вказану заяву подано після закриття підготовчого провадження, що вже є самостійною причиною для залишення даної заяви без розгляду. Просить у задоволенні клопотання представника відповідача щодо залучення до участі у справі №727/1934/24 [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - відмовити повністю за безпідставністю, недоведеністю та необґрунтованістю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.06.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача щодо залучення до участі у справі третіх осіб. 25.09.2024 року представник відповідача [PERSON] , адвокат Пономаренко П.І. скерував до суду клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи №727/9668/24 про визнання в Україні рішення іноземного суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25.09.2024 року в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено. Представник позивача [PERSON] , адвокат Сарафінчан І.Ф. у судовому засіданні повіністю підтримала заявлені позовні вимоги з підстав викладеному у позовній заяві. Просила задовольнити позовну заяву повністю. Представника відповідач [PERSON] - адвокат Пономаренко П.І. у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, посилаючить на доводи викладені у відзиві на позов та заяві про визнання дій представника позивача зловживанням процесуальними правами. Суд, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважає на наступне Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно статті 4, 15 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Досліджені судом докази та застосовані норми права. [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 20.07.1991 року по 16.07.2020 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 20.07.1991 р. серії [NUMBER] та рішенням Вищого суду правосуддя м.Онтарі від 16.07.2020р. у справі №FS-18-94004-00 про розірвання шлюбу (а.с.14-18). На підставі Договору купівлі-продажу від 14.10.1999 р., зареєстрованого в реєстрі за №1701, який оформлений на ім?я відповідача [PERSON] , у період шлюбу була придбана квартира [ADDRESS] загальною площею 104,20 кв.м, в тому числі житловою - 66,10 кв.м. (а.с.19). Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради м.Чернівців від 23.06.2004р. №80/6 відповідачу [PERSON] надано дозвіл на узаконення самовільного перепланування вказаної квартири (а.с.20). За рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 18.01.2005 р. №7/1 у власність відповідачу [PERSON] передано допоміжні приміщення у будинку [ADDRESS] , а саме: підвальне приміщення XII загальною площею 19,80 кв.м, підвальне приміщення XIII загальною площею 2,40 кв.м, підвальне приміщення XIV загальною площею 5,20 кв.м, підвальне приміщення XV загальною площею 1,80 кв.м, підвальне приміщення XVI загальною площею 21,40 кв.м. (а.с.21-22). На підставі вказаних рішень та висновку Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації від 06.08.2008 р. за №1180, виконавчим комітетом Чернівецької міської ради відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.08.2008 р., а саме: на трикімнатну квартиру загальною площею 118,30 кв.м, в тому числі житловою - 66,70 кв.м з допоміжними приміщеннями (підвалами) (а.с.23-27, 28-29). З довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 06.02.2024 року вбачається, що оціночна вартість нерухомого об`єкта, а саме квартири [ADDRESS] становить 3 186 815,23 грн. (а.с.30-31). 24.01.2020 року Судом Вищої Юрисдикції м. Онтаріо було винесено рішення, яке набрало законної сили, та яким вирішено, що [PERSON] має надати [PERSON] ключі від нерухомості, муніципально відомої як [ADDRESS] («Українська нерухомість»), а також [PERSON] зобов`язаний негайно передати права власності на українську нерухомість на ім`я [PERSON] та [PERSON] . (а.с.87-102). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України). Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 355 ЦК України). Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною 1 статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно правової позиції ВСУ у справі за № 6-2099цс16 від 12.10.2016 року за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Тлумачення абзацу 3 частини 2 статті 3 СК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що у разі роздільного проживання батьків, дитина належить до сім`ї того з них, з яким вона проживає, і не належить до сім`ї іншого з батьків. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77,78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12,81 ЦПК України). Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Верховний Суд зауважив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Постановою Судової палати в цивільних справах ВСУ від 12.10.2016 року по справі №6-646цс16 зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття під час шлюбу, але і спільною участю подружжя своїми коштами в чи працею в набутті цього майна. Ст. 60 СК України визначено,що майно придбане подружжям під час шлюбу,належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того чи мав він самостійний заробіток дохід. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК майном , яке є особистою власністю дружини чи чоловіка, є майно, яке придбано ним за час шлюбу за кошти, які належать саме йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя є не тільки фактом набуття його під час шлюбу, але і спільними участю подружжя засобами та працею в набутті майна. Єдиним аргументом представника відповідача в обґрунтування заперечення щодо задоволення позову є посилання на рішення Суду Вищої юрисдикції м.Онтаріо від 24.01.2020 р., яке набрало законної сили та яким, на думку представника відповідача, вирішено всі спірні питання між сторонами щодо батьківства, доступу до дитини, аліментів, нерухомості, в тому числі і щодо права власності на спірну квартиру. Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи у пункті 4 розділу 10 вказаного наказу (безспірний судовий розгляд) вирішено, що відповідач [PERSON] має надати позивачці [PERSON] ключі від нерухомості, муніципально відомої як [ADDRESS] («Українська нерухомість»). Окрім цього, відповідач [PERSON] зобов`язаний негайно передати права власності на українську нерухомість на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Однак, як встановлено судом, вказане рішення іноземного суду не є виконаним, оскільки з дня прийняття вказаного судового наказу ні ключі від української нерухомості, ні самої передачі прав на цю нерухомість до дітей не відбулося, відповідно спірне питання між сторонами щодо поділу нерухомого майна не вирішено. Окрім цього, як вбачається з тексту судового наказу від 24.01.2020 року, воно не потребує в подальшому вчинення примусових дій в Україні, тобто не потребує примусового виконання. Між Україною та Канадою не укладено договору про правову допомогу, відтак рішення суду Канади визнається в Україні за принципом взаємності і відсутність двостороннього Договору із Канадою не може бути підставою для невизнання рішення. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.12.1999р. «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» встановлено, що не потребують виконання рішення про: визнання прав; оголошення банкрутом; визнання недійсними певних актів; визнання, оспорення батьківства; позбавлення батьківських прав; розірвання шлюбу; встановлення фактів, що мають юридичне значення; усиновлення; визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судовий наказ від 24.01.2020 р. Суду Вищої юрисдикції м.Онтаріо на який посилається сторона відповідача не є визнаним чи легалізованим в установленому порядку. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Згідно з частиною восьмою статті 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. У відповідності до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002р. №2933, Україна з 02.04.2003 року приєдналася до Гаазької Конвенції про відміну вимог легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961 року, яка набула чинності в Україні з 22.12.2003 року. Оскільки Канада не є державою-учасницею Гаазької конвенції, то видані компетентними органами Канади офіційні документи для їх використання в Україні мають бути визнані та/чи легалізовані в установленому порядку. Відтак, суд приходить до висновку, що посилання на рішення Суду Вищої юрисдикції м.Онтаріо від 24.01.2020 р. та використання його як письмового доказу в розумінні процесуального законодавства є безпідставним. Таким чином, судом встановлено, що позивач і відповідач перебувають в шлюбі з 1991 року, вищевказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та наявні фактичні та правові підстави для його поділу. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. У відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є необхідність продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (Серявін та інші проти України, Проніна проти України) і з неї випливає, що нехтування судом доречних аргументів сторони є порушеннямст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу для спростування позовних вимог, позивача. Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення. Щодо судових витрат. Щодо розподілу судових витрат положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Отже, на підставі викладено з відповідача слід стягнути суму сплаченого судового збору позивачем у розмірі 9174,84 грн., що підтверджується квитанцією №1285064832 від 19.02.2024 року (а.с.2). Враховуючи викладене, та приписи чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим позовна заява підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved