Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

02.11.2022 року до суду звернулась позивачка [PERSON] , за позовом про встановлення факту до відповідача, Верхньодніпровської міської ради. 07.11.2022 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками. 11.11.2022 року позивачем усунені виявлені недоліки. 16.11.2022 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовчому судовому засіданні на 14.12.2022 року. 09.02.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. \~ \~ \~ \~17.06.2024\~року в\~порядку перерозподілу\~справа передана\~на розгляд\~іншому складу\~суду та\~призначена до\~розгляду в\~підготовчому судовому\~засіданні на\~11.07.2024\~року. 11.07.2024 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 08.10.2024 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 08.10.2024 року в судовому засіданні оголошена вступна і резолютивна частина рішення. Згідно поданого позову позивач просить встановити факт, що померла [INFO] [PERSON] , [INFO] прийняла спадщину після померлої [INFO] [PERSON] ( [INFO] ), яка складається із права на земельну частку (пай) в розмірі 4.41 га умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Червоний партизан» село Мишурин Ріг Верхньодніпровського району Дніпропетровської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Встановити факт постійного проживання [PERSON] разом з померлою [INFO] [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на наступне: 16.03.2022 року за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області встановлений факт членства [PERSON] , [INFO] у колективному сільськогосподарському підприємстві «Червиний партизан» на момент розпаювання земель та видачі Державного акту про право колективної власності на землю І-ДП № 000017 від 26.12.1994 року, виданого КСП «Червоний партизан» село Мишурин Ріг Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Окрім цього судом встановлено що за життя у [PERSON] , виникло право на земельну частку (пай), так як остання працювала у КСП «Червоний партизан», була членом даного сільськогосподарського господарства та була пенсіонеркою із членів даного господарства. При цьому факт членства [PERSON] , у КСП «Червний партизан» є правовою підставою для виникнення у неї права на земельну частку (пай), оскільки необхідною у мовою для отримання земельної частки (паю) є членство у колективному підприємстві, а не включення до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай). На час видачі Державного акту про право колективної власності на землю І-ДП № 000017 від 26.12.1994 року КСП «Червоний партизан», [PERSON] , була живою. А її переїзд на постійне проживання до іншої місцевості не є підставою для втрати нею права на отримання земельної частки (паю). [INFO] померла [PERSON] , бабуся [PERSON] . Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16.03.2022 року встановлено, що [PERSON] , фактично прийняла спадщину, яка залишилась після смерті її матері, [PERSON] . І так як на час смерті [PERSON] , у останньої виникло право на земельну частку (пай) як пенсіонера із членів КСП «Червоний партизан», дане право перейшло до [PERSON] , оскільки остання фактично прийняла спадщину, що залишилась після смерті її матері [PERSON] , так як заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори не подавала. [PERSON] , проживала і була зареєстрована за однією адресою з [PERSON] , тому вважається такою, що прийняла спадщину в тому числі і право на земельну частку (пай) в розмірі 4.41 га умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Червний партизан» с. Мишурин Ріг Верхньодніпровського району Дніпропетровської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [INFO] померла [PERSON] , мати [PERSON] . Позивачка, [PERSON] , звернулась до державного нотаріуса Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Новікової Л.В., із заявою про прийняття спадщини за законом після померлої матері [PERSON] . Чоловік спадкодавці, [PERSON] ,. помер [INFO] , син спадкодавці, [PERSON] , помер [INFO] . Інших спадкоємців за законом, передбачених ст. 1261 ЦК України та ст.. 1241 ЦК України, які мають право на обов`язкову частку у спадщині немає. Постановою державного нотаріуса Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Новікової Л.В., позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі ст.. 49 ЗУ «Про нотаріат», п.п 1.3 гл.13 ІІ розділу порядку вчинення нотаріальних нотаріусами України від 22.02.2012 року, тобто у зв`язку із поданням заяви після спливу 6-ти місячного строку, що й стало підставою звернення до суду. Позивачка і представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. При цьому позивачка пояснила, що її мати, [PERSON] , останні роки тяжко хворіла на онкологічне захворювання, поступово втрачала сили. Вона займалась лікуванням матері, а стан здоров`я матері, вимагав її постійної присутності біля хворої та допомоги їй. Тому вона разом зі своїм чоловіком та речами перебралась до матері та останній рік постійно проживали разом з нею. Так як мати була лежачою і потребувала постійного догляду. Відповідач, представник Верхньодніпровської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області, в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідно відзиву на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , не свідчить про вступ спадкоємця в фактичне володіння або користування земельною ділянкою (паєм) в розмірі 4.41 га умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Червоний партизан», розташованого на території Мишуринрізкої сільської ради, без подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Крім того [PERSON] ,. сертифікату, який засвідчив її право на майбутнє отримання земельної ділянки, остання не отримувала. В свою чергу неприйняття спадщини [PERSON] , протягом 20 років свідчить про сплив строку позовної давності. Щодо встановлення факту спільного проживання позивачки із [PERSON] ,. то згідно постанови нотаріуса, позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщини, в зв`язку з пропуском нею строку подання заяви про прийняття спадщини, тому вважає, що позивачкою обраний неефектний спосіб захисту порушеного права. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка була матір`ю [PERSON] , і бабусею [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, копіями свідоцтв про народження та копіями свідоцтв про укладення шлюбів. Згідно поданої позовної заяви позивачка просить встановити факт, що померла [INFO] [PERSON] , [INFO] прийняла спадщину після померлої [INFO] [PERSON] ( [INFO] ), яка складається із права на земельну частку (пай) в розмірі 4.41 га умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Червоний партизан» село Мишурин Ріг Верхньодніпровського району Дніпропетровської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вирішуючи позовні вимоги в цій частині суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України визначений перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як передбачено п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 31 березня 1995 року № 5 з наступними змінами. В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не встановлено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений документ який посвідчує факт, що має юридичне значення. - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. \~ \~ Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Судом встановлено , що [PERSON] , померла [INFO] , тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, який набрав чинності 01.01.2004 року. Відповідно спадкування після смерті [PERSON] , здійснюється за нормами Цивільного кодексу УРСР, в редакції 1963 року. Згідно абзаців 2, 3 п. 1 постанови Пленуму Верхнього суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» - Відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Пунктом 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК передбачено, що Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Верховний Суд України в ухвалі від 06.07.2011 року справа № 6-6028св10 зазначив, що за змістом п. 1, 24 постанови Пленуму Верхнього суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», ст. 1272 ЦК України 2003 року частиною 3 якої визначено право спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, та звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини застосовуються лише до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності ЦК України 2003 року - 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР - Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається із наданих суду доказів спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , була її донька [PERSON] . Згідно довідки ТОВ «Абонент ХХІ» б/н від 20.06.2022 року за адресою: [ADDRESS] мешкала та була зареєстрована разом з [PERSON] , її донька [PERSON] . Таким чином [PERSON] , фактично прийняла спадщину, яка залишилась після смерті її матері, [PERSON] , так як заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори не подавала, даний факт встановлений і рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16.03.2022 року та в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. \~ \~ Обсяг\~ \~спадкових \~ прав\~ [PERSON] ,\~визначається \~спадковою \~масою,\~яка \~ залишилась\~ \~після \~смерті \~спадкодавця і\~до \~якої \~ входять\~ усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до\~ст.\~ 548\~ЦК УРСР\~- Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Оскільки право на земельну частку (паєм) в розмірі 4.41 га умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Червоний партизан» розташованого на території Мишуринрізкої сільської ради, входило до складу всієї спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , і даний факт встановлений рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16.03.2022 року, не вимагається додаткового встановлення факту, що спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину після померлої [PERSON] , саме в цій частині, оскільки [PERSON] прийняла всю спадщину після померлої [PERSON] , в тому числі і зазначене вище право, так як від спадщини, чи якоїсь її частини, не відмовилась. За даних обставин безпідставними є і доводи представника відповідача про те, що позивачка не надала доказів вступу [PERSON] , у фактичне володіння зазначеною вище земельною часткою, оскільки проживаючи разом із спадкодавцем [PERSON] , не подала заяви протягом шестимісячного строку після смерті спадкодавця [PERSON] , відповідно [PERSON] , прийняла всю спадщину, що залишилась після смерті спадкодавця [PERSON] , в тому числі і право на земельну частку (паєм) в розмірі 4.41 га умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Червоний партизан» розташованого на території Мишуринрізкої сільської ради. Також безпідставними є посилання представника відповідача про те, що спадкоємець [PERSON] , пропустила строк позовної давності. \~ Оскільки,\~ \~відповідно до\~ст.\~ 561\~ ЦК\~УРСР \~(\~ в\~ред.\~ 1963\~року)\~ -\~ Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином законодавством обмежується лише початок строку видачі свідоцтва про право на спадщину, не раніше шести місяців від дати відкриття спадщини. Проте ні нормами ЦК УРСР, ні нормами ЦК України не обмежуються закінчення строку видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно після спливу шести місяців з дати відкриття спадщини, спадкоємець [PERSON] , мала право будь-коли, без обмеження строком, звернутись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Таким чином позовні вимоги в даній частині підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання позивачки разом із померлою [PERSON] , суд виходить з наступного. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , і [PERSON] . Так свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона проживала по сусідству із [PERSON] . Вона добре знає [PERSON] , яка була портною та вона часто зверталась до неї з приводу пошиття одягу. Також вона добре знає позивачку, яка є донькою [PERSON] . В останні роки свого життя [PERSON] , дуже хворіла, і її донька не покинула її. А проживала разом з нею, доглядала її. Вона постійно бачила позивачку в житловому приміщенні [PERSON] . Позивачка постійно проживала разом зі своєю матір`ю більше року. Згідно пояснень [PERSON] , в судовому засіданні встановлено, що вона проживала по сусідству із [PERSON] . Вона добре знає позивачку, так як та часто бувала у своє матері [PERSON] , яка проживала в будинку на першому поверсі. Коли [PERSON] , [PERSON] , постійно проживала разом з нею та здійснювала догляд за нею. Все це їй відомо, так як вона дуже добре знала т. Машу, товаришувала з нею. [PERSON] , добре шила і вона замовляла в неї пошиття одягу. Відповідно до акту комунального підприємства «ДОБРОБУТ» Кам`янської міської ради № 190 від 16.06.2022 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] проживала разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] по день її смерті [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживанняв Україні» - Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Таким чином громадяни України мають право вільно обирати місце свого проживання, сам факт реєстрації громадянина за певною адресою, не свідчить про те, що даний громадянин фактично проживає саме за адресою своєї реєстрації. Оцінюючи надані суду докази, суд вважає доведеним факт спільного проживання позивачки, [PERSON] , разом із [PERSON] з 2016 року по день її смерті. Встановлення даного факту потрібно позивачці для прийняття спадщини. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в статті 5 ЦПК України. При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення частини першої статті 13, пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивач у спосіб, який останній не просить застосувати. За загальним правилом (частина перша статті 5 ЦПК України) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб. визначений законом або договором. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, якій він просить суд застосувати для захисту його прав чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, які передбачені законом або законом не заборонені. Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/172"2 15-п(провадження № 14-338цс18). Позивачка обрала способом захисту свого права встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно судом ухвалюється рішення в межах заявлених позовних вимог відповідно до способу захисту прав, обраних позивачкою. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача, оскільки за вимогами про встановлення факту, що має юридичне значення понесені судові витрати покладаються на заявника, і судом не встановлено вини відповідача у порушенні прав позивачки. \~ \~\~\~

Outcome: partial