Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 2005 року. Від цього шлюбу у них [INFO] народилася донька [PERSON] . У період перебування у шлюбі також була придбана за договором купівлі-продажу від 29 червня 2013 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , вартість якої становить 2\~112\~510,83 грн. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] . Шлюб між сторонами було розірвано 17 січня 2018 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Для вирішення майнових питань позивачка [PERSON] здійснювала неодноразові спроби проговорити з [PERSON] з приводу добровільного поділу майна подружжя і укладення між ними відповідного нотаріально посвідченого договору. Проте не було досягнуто згоди щодо поділу вказаного майна в добровільному порядку. Оскільки майно придбане в період шлюбу, воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому, позивачка хоче поділити вказане майно, шляхом визнання за нею частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач добровільно відмовляється та заперечує визнання за [PERSON] права спільної сумісної власності на дану квартиру, а тому позивачка звернулася до суду з позовом про його поділ; просить визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя, право власності на частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя; постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 21 серпня 2023 року представник відповідача, адвокат Світлик О. М. звернувся до суду із клопотанням про зупинення провадження у справі. В його обґрунтування зазначив, що на даний час [PERSON] є військовослужбовцем Збройних Сил України. Відповідно до довідки від 11 серпня 2023 року, виданої військовою частиною [NUMBER] , молодший лейтенант [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 06 липня 2023 року № 222, молодшого лейтенанта [PERSON] призначено наказом командувача військ оперативного командування « [INFO] » від 04 липня 2023 року № 435 на посаду командира механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону військової частини [NUMBER] оперативного командування « [INFO] », який прибув з військової частини [NUMBER] , 06 липня 2023 року його зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] та на всі види забезпечення. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2023 року, у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цивільній справі № 607/12612/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовлено. 26 вересня 2023 року представник відповідача, адвокат Світлик О. М. звернувся до суду із заявою про зупинення провадження у справі. В обґрунтування поданої заяви зазначив, що на даний час [PERSON] є військовослужбовцем Збройних сил України. Відповідно до довідки від 11 серпня 2023 року, виданої військовою частиною [NUMBER] , молодший лейтенант [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 06 липня 2023 року № 222, молодшого лейтенанта [PERSON] призначено наказом командувача військ оперативного командування « [INFO] » від 04 липня 2023 року № 435 на посаду командира механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону військової частини [NUMBER] оперативного командування « [INFO] », який прибув з військової частини [NUMBER] , 06 липня 2023 року зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] та на всі види забезпечення. В зв`язку з призначенням на невакантну посаду, допустити до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою командира 2 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини [NUMBER] , та вважати таким, що 06 липня 2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 3 440 гривень на місяць, згідно 12 тарифного розряду, «старший лейтенант». З 06 липня 2023 року зарахований на котлове забезпечення за нормою № 1 загальновійськова примітка 1 пункту Р.91. Вважати такими, що прибули у район ведення бойових дій до складу сил та засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, які залучаються та беруть безпосередню участь у веденні воєнних (бойових) дій: молодшого лейтенанта [PERSON] , призначеного на посаду командира механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону. 29 вересня 2023 року судом постановлено ухвалу, якою зупинено провадження у цивільній справі № 607/12612/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до припинення перебування [PERSON] у складі Збройних Сил України. 04 березня 2024 представник відповідача [PERSON] , адвокат Світлик О. М. подав суду клопотання, яким повідомив що [PERSON] звільнений з лав Збройних Сил України в запас (витяг із наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 28 грудня 2023 року № 433). Ухвалою від 06 березня 2024 року, судом поновлено провадження у справі № 60712612/23. 26\~квітня 2024\~року представник\~відповідача [PERSON] ,\~адвокат Світлик\~О.\~М.\~через підсистему\~«Електронний суд»\~подав суду\~заяву про\~застосування строку\~позовної давності. В обґрунтування поданої заяви зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2018 року у справі № 607/13206/17 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу, [PERSON] повідомив [PERSON] , що спільне проживання неможливе, квартира [ADDRESS] придбана за зароблені ним кошти та кошти, які частково були надані батьками відповідача, [PERSON] участі у придбанні квартири не брала ні коштами ні своєю працею. [PERSON] погодилась, з вересня 2018 року вона у спірній квартирі не проживає. Факт того, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з вересня 2018 року підтверджується актами обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 24 лютого 2020 року, від 09 серпня 2021 року та від 29 березня 2024 року, які складені ОСББ «Вербицького, 22». Спірна квартира була придбана [PERSON] 29 червня 2013 року у приватну власність. Місце проживання позивачки у цій квартирі було зареєстровано з 09 квітня 2014 року. [PERSON] безумовно було відомо про зареєстроване право власності [PERSON] на спірну квартиру. Таким чином, позивачка дізналась про порушення стверджуваного нею у позовній заяві права спільної сумісної власності подружжя у вересні 2018 року з часу коли вона припинила проживати у спірній квартирі та втратила можливість реалізовувати правомочності, які складають зміст права власності, про яке стверджує позивач. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Таким чином, позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя подано з пропущенням строків позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. З огляду на зазначене представник відповідача, адвокат Світлик О. М. просить суд, застосувати позовну давність щодо заявлених [PERSON] у справі № 607/12612/23 вимог та відмовити у задоволенні позовних вимог. 26\~квітня 2024\~року представник\~відповідача [PERSON] ,\~адвокат Світлик\~О.\~М.\~через підсистему\~«Електронний суд»\~подав суду\~відзив на\~позовну заяву\~у якому\~просить відмовити\~у задоволені\~позову.\~В обґрунтування\~заперечень вказує,\~що предметом\~спору є\~вимога позивача\~про поділ\~квартири [ADDRESS] ,\~яка спільного\~майна подружжя.\~Спірна квартира\~була придбана\~виключно за\~рахунок коштів,\~які були\~зароблені [PERSON] \~та коштів,\~які частково\~були надані\~батьками відповідача.\~Позивачка жодним\~чином,\~ні грошима,\~ні своєю\~працею не\~брала участі\~у придбанні\~спірної квартири. Джерела та розмір доходів [PERSON] , за які було придбано спірну квартиру, підтверджуються «Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про доходи [PERSON] ». Окрім того, позивач подала позовну заяву про поділ майна подружжя з пропущенням строків позовної давності, які визначені ст. 72 СК України, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 02 травня 2024 року судом зареєстрована відповідь на відзив представника позивачки, адвоката Гонти М. С. На спростування відзиву він вказує що, відповідач у відзиві стверджує, що спірна квартира була придбана виключно за рахунок коштів, які були зароблені [PERSON] та кошти, які частково були надані батьками відповідача. Представник позивачки вважає такі твердженні необґрунтованими, такими, що не спростовують позовні вимоги та не доведеними жодним допустимим доказом. Квартира була придбана за спільні кошти, зокрема, це кошти подаровані на весілля, кошти батьків [PERSON] , кошти зароблені не тільки [PERSON] , а й [PERSON] з 2000 року до 2007 року (у 2007 році народилася дитина і [PERSON] перебувала у декретній відпустці), працювала у м. Києві візажистом-консультантом бренду Seventeen cosmetics (Севентін косметікс) декоративна косметика з Греції. Після народження дитини отримувала матеріальну допомогу на дитину, разову та щомісячну. Долучені відповідачем відомості про отримані доходи [PERSON] не є належним доказом придбання квартири виключно за особисті кошти, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між придбанням відповідачем спірної квартири та отриманими доходами. Підтвердженням тієї обставини, на думку представника позивачки, що квартира придбавалася саме за спільні кошти є і те, що [PERSON] , як дружина покупця [PERSON] , давала згоду на купівлю квартири, про що зазначено у договорі купівлі-продажу квартири (п.9.6 Договору), посвідченому 29 червня 2013 року приватним нотаріусом міського нотаріального округу Костецьким Ю. Г., який знаходиться у відповідача та було оформлено окрему заяву згоду від 29 червня 2013 року за реєстровим № 3283. Тобто [PERSON] дала згоду на придбання спірного житла, а [PERSON] усвідомлював на момент придбання квартири, що остання буде об`єктом спільної сумісної власності. Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 23 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі № 607/12612/23, призначено справу до розгляду по суті. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, після одруження вона разом із відповідачем складали кошти на майно. Після розірвання шлюбу з [PERSON] , вона у спірному житлі не проживала, оскільки у них з відповідачем склалися неприязні відносини. Проте їх спільна донька часто приживала з батьком та мала ключі від квартири, як і позивачка, яка приходила до дитини. Через конфлікт із заміни замків, позивачка немає доступу до спірного житла, а тому вона звернулася до суду з позовом про поділ спільної квартири. Представник позивачки, адвокат Гонта М. С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] в судовому засідання суду пояснив, що спірну нерухомість він придбав за особисті кошти, а заява-згода, на яку посилається позивачка, була лише необхідністю для укладення договору купівлі-продажу у нотаріуса. Представник відповідача, адвокат Світлика О. М. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив, що ним обґрунтовано у відзиві. Стверджує, що позивачка пропустила строк позовної давності. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що є сусідкою колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] з 2015 року. ЇЇ донька та донька сторін у справі товаришували до 2018 року та часто проводили час разом. Проте з 2018 року позивачка разом з донькою переїхали в інший мікрорайон міста, дитину перевели в ТЗОШ № [NUMBER] , та в подальшому у квартирі на [ADDRESS] колишня дружина [PERSON] не проживала. Відповідач по сусідськи товаришував із чоловіком свідка, а тому, коли його призвали до лав ЗСУ, він попросив дивитися за квартирою, чи туди ніхто не приходить, не вмикає світло. Більше року [PERSON] служив і протягом цього часу ніхто у квартирі не з`являвся. За чиї кошти придбана квартира свідку невідомо, проте зі слів відповідача вона знає, що позивачка тривалий час не працювала, єдиним хто заробляв гроші був [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що позивачку він візуально бачив та знає, а з відповідачем добре знайомий, допомагав йому з дрібними ремонтними роботами. У квартирі, де мешкало колишнє подружжя свідок бував ще до «коронавірусу», у 2019 році, однак [PERSON] він там не бачив. Від своєї дружини, яка працює у цьому будинку прибиральницею, свідок також не чув, щоб вона бачила позивачку. У квартирі [PERSON] бував декілька радів, останній раз після його звільнення із лав ЗСУ, він там завжди перебував один. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що є знайомим відповідача, знаються з 2010 року. Його дочка та дитина відповідача дружать, часто проводили канікули та подорожі разом. [PERSON] участі у поїздках не брала. З кінця 2018 року початку 2019 року [PERSON] проживав у квартирі один. Колишня дружина не проживала, проте іноді навідувалася донька. У квартирі [PERSON] свідок бував рідко, останній раз у цьому році, він там перебував один. Свідку відомо зі слів відповідача, що квартира придбана ним, але у шлюбі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що є сусідом відповідача. У спірній квартирі [ADDRESS] , відповідач з 2018 року проживає сам, колишня дружина з`їхала восени 2018 року. Колишню дружину відповідача - Оксану свідок бачив у 2019 році один раз, вона заходила у квартиру чи намагалася зайти. Їхню спільну доньку свідок останній раз бачив близько двох років назад. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали, встановив наступні обставини. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 5478179 від 29 червня 2013 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , належала на праві приватної власності [PERSON] , розмір частки 1. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, номер інформаційної довідки № 336086054 від 19 червня 2023 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , розмір частки 1, на підставі договору купівлі-продажу, квартири, серія та номер: 3298, виданого 29 червня 2023 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю. Г. [PERSON] давала згоду на купівлю її чоловіком [PERSON] квартири [ADDRESS] , стверджувала, що такий правочин відповідає інтересам їх сім`ї. Така згода у формі заяви посвічувалася приватним нотаріусом Костецьким Ю. Г. 29 червня 2013 року, зареєстровано в реєстрі за № 3283. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2018 року у справі № 607/13206/17 розірвано шлюб між [PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та [PERSON] (зареєстрована адреса місця проживання: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) зареєстрований 01 вересня 2005 року, про що зроблено актовий запис № 1321 Відділу реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України. Згідно з довідкою ОСББ «Вербицького 22» № 115 від 09 серпня 2021 року, станом на дату видачі у квартирі за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] з 09 квітня 2014 року; [PERSON] з 03 липня 2013 року; [PERSON] з 09 квітня 2014 року. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2023/004527818 від 16 червня 2023 року [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Як вказано у довідці про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 20 червня 2023 року, вартість об`єкта нерухомого майна, квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 2\~112 510,83 грн. Згідно акту про обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 24 лютого 2020 року, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , проте не проживає з 03 вересня 2018 року, акт складений [PERSON] . Згідно акту\~про обстеження\~житлових умов\~про фактичне\~проживання (або\~відсутність зареєстрованих\~осіб)\~від 09\~серпня 2021\~року,\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~зареєстровані за\~адресою [ADDRESS] , проте не проживають з 01 вересня 2018 року, акт складений [PERSON] та [PERSON] . Згідно акту про обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 29 березня 2024 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] , проте не проживають з 01 вересня 2018 року, акт складений головою ОСББ [PERSON] та бухгалтером [PERSON] . За змістом відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела /суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 15 березня 2024 року, [PERSON] за період з 3 кварталу 2005 року по 1 квартал 2018 року працював та отримував дохід. 23 липня 2023 року Тернопільським РУП ГУНП в Тернопільській області адресовано [PERSON] відповідь на її звернення № 2915, яким інформовано, що на основі отриманих свідчень та фактів у діях [PERSON] вбачаються ознаки домашнього насильства економічного характеру. Проте, в ході проведення перевірки отримано інформацію, що останній перебуває за межами м. Тернопіль, оскільки несе службу в ЗСУ, ВЧ [NUMBER] , яка станом на 09 червня 2023 року дислокується в Рівненській області. Тому вжити заходів реагування щодо [PERSON] , передбачених ст. 9, ст. 254 КУпАП, не виявилося за можливе. 01 квітня 2024 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Байковецькій сільській раді Тернопільського району Тернопільської області, про що складено відповідний актовий запис № 3 та 01 квітня 2024 року видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2024/004006335 від 22 квітня 2024 року [PERSON] з 22 квітня 2024 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Відтак, проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов до висновку, що до виниклих спірних правовідносин слід застосувати наступні норми матеріального та процесуального права. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (стаття 3 ЦПК України). За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України\~особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України). Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (постанова Верховного Суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отож, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17ц. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує з частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. У постанові\~Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 зроблено висновок, що «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність». Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що спірна квартира [ADDRESS] , придбана сторонами у період шлюбу, на той час дружина покупця [PERSON] [PERSON] надавала нотаріально засвідчену згоду на купівлю цього нерухомого майна, що сторонами визнається та підтверджується вищеописаною заявою позивачки. Отож, за встановлених обставин, відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на це майно. Покликання сторони відповідача на те, що спірна квартира придбана за кошти, які заробляв виключно [PERSON] . суд приймає до уваги, однак роз`яснює, що заробіток одного із подружжя є спільною сумісно власністю подружжя, а твердження про те, що кошти на придбання житла, яке є предметом позову, частково були надані батьками відповідача, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не обґрунтовано жодними доказами. Відтак, суд виснував про те, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя і [PERSON] належить ідеальна частка у цьому нерухомому майні. Таким чином, враховуючи вищенаведене, оскільки колишнє подружжя не домовилося про порядок поділу спільного майна, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя є підставними та підлягають задоволенню, шляхом визнання за позивачкою права власності на ідеальну частку квартири [ADDRESS] . Щодо застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). При таких обставинах, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16 (провадження №12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 (провадження №14-448цс19)). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 01 липня 2023 року на всій території України карантин. Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Також розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 і за його змістом, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (в редакції Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» № 3450-IX від 08.11.2023). Так,\~із позовом\~у справі\~№ 607/12612/23\~ [PERSON] \~звернулася у\~липні 2023\~року,\~однак \~станом на\~16\~червня 2023\~року вона,\~ще була\~зареєстрована у\~квартирі [ADDRESS] .\~Після розірвання\~шлюбу спору\~щодо поділу\~майна не\~виникало,\~оскільки позивачка\~не користувалася\~квартирою [ADDRESS] ,\~що визнається\~сторонами у\~справі,\~проте мала\~доступ до\~квартири як\~і їх\~спільна дочка,\~яка мала\~ключі від\~житла та\~часто там\~бувала.\~Проте лише\~у 2023\~році позивачка\~не змогла\~потрапити у\~спірну квартиру,\~що підтверджено\~її зверненням\~до поліції,\~а тому\~вона звернулася\~до суду\~із позовом\~про поділ\~майна подружжя.\~А відтак підстав для застосування спливу строку позовної давності, суд не вбачає. У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17. Відповідно до\~частини 1,\~пункту 1\~частини 2\~статті 141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, враховуючи той факт, що [PERSON] при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 10\~570,00 грн, тому, цю суму слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . На підставі наведеного,

Outcome: approved