Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, обґрунтовуючи вимоги тим, що в ніч з 25 на 26 квітня 2020 року [PERSON] перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, маючи намір на заподіяння тілесних ушкоджень, наніс позивачу тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя у момент спричинення, внаслідок яких позивач отримав закриту черепно-мозкову травму, забій головного мозку ІІ ступеня, двосторонню субдуральну гематому, закритий перелом лівої тім`яної кістки з переходом на ліву скроневу кістку, садно та припухлість м`яких тканин правої тім`яної ділянки голови, крововиливи вік та субконьюктивіальні крововиливи обох очей, яка призвела до проведення операції: видалення субдуральної гематоми. Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2024 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.185 КК України, вчинених по відношенню до позивача. В результаті протиправних дій [PERSON] , позивач став інвалідом другої групи, непрацездатним, має ряд обмежень. На підставі довідки до акту огляду медико-соціальної експертною комісією серія 12ААБ №854956 [PERSON] було встановлено другу групу інвалідності з 14.08.2020 до 01.10.2021. 09.12.2021 обласна МСЕК №1 у м. Краматорськ за наслідками повторного огляду [PERSON] встановила йому третю групу інвалідності з 01.10.2021 і безстроково. За висновком МСЕК позивачу протипоказана важка фізична праця, психоемоційні перевантаження, праця на висоті, у ночі, у механізмів, що рухаються та керування автотранспортом, рекомендоване стаціонарне лікування у неврологічному відділенні. На час отримання тяжких тілесних ушкоджень позивач не працював. Позивач зазначає, що внаслідок отриманих тяжких тілесних ушкоджень, які йому завдав відповідач, які призвели до зменшення його працездатності та встановлення інвалідності, відповідач зобов`язаний відшкодувати йому завдану протиправними діями шкоду. Право на отримання відшкодування майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку виникло у позивача, як він зазначає, з моменту завдання цієї шкоди, тобто, з 26 квітня 2020 року і безстроково. Розмір майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, відповідає розміру однієї мінімальної заробітної плати, адже на момент завдання шкоди позивач не був працевлаштований. Таким чином, станом на 01 серпня 2024 року загальний розмір втраченого заробітку (доходу) з урахуванням положень ч. 2 ст. 1195 ЦК України становить 323 692,00 грн. та розрахований таким чином: 18 892,00 грн (4 місяці 2020 року по 4 723,00 грн) + 20 000,00 грн (4 місяці 2020 року по 5 000,00 грн) + 66 000,00 грн. (11 місяців 2021 року по 6 000,00 грн.) + 65 000,00 грн (10 місяців 2021, 2022 р.р. по 6 500,00 грн) + 100 500,00 грн (15 місяців 2022, 2023 р.р. по 6 700,00 грн.) + 21 300,00 (3 місяці 2024 року по 7 1000,00 грн) + 32 000,00 (4 місяці 2024 року по 8 000,00 грн). З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд зобов`язати відповідача відшкодувати довічну щомісячну грошову компенсацію у розмірі не нижче встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати з подальшим перерахуванням відповідно до діючого законодавства, починаючи з 01 вересня 2024 року і безстроково, стягнути з відповідача на свою користь компенсацію втраченого заробітку за період з моменту вчинення кримінального злочину по 25 вересня 2024 року, стягнути з відповідача судові витрати. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] та його представник, адвокат Матвійчук С.І., який діє на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АМ №1067668 від 11 квітня 2024 року, в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують відзив. 28 серпня 2024 року представником відповідача [PERSON] було надано клопотання про відкладення судового засідання через його хворобу, судове засідання 28 серпня 2024 року було відкладено на 04 вересня 2024 року, проте в наступне судове засідання ані відповідач, ані його представник не з`явилися, про причини неявки не повідомили, доказів перебування представника відповідача на лікарняному не надали. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України») Суд приходить до висновку, що відповідач мав достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи та викладенням своїх доводів, проте наданим правом не скористався. Суд вважає, що відповідач мав можливість надати свої заперечення по справі, проте жодних заяв, відзивів, заперечень або пояснень відповідач суду не надав. В зв`язку з викладеним, з метою недопущення порушення прав інших учасників судового процесу та уникнення необґрунтованої тяганини по справі, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах справи доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. [PERSON] , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи її на посаді стрільця 2-го відділення 1-го патрульного взводу 1-ї патрульної роти патрульного батальйону Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, у військовому званні «солдат», 26 квітня 2020 року близько о 01 годині 00 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, не бажаючи настання смерті іншій особі, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до громадянина [PERSON] через нібито некоректне спілкування із ним, маючи намір на заподіяння тілесних ушкоджень, знаходячись біля зупинки громадського транспорту «САТУ» поблизу будинку №85, наніс один удар кулаком правої руки в обличчя [PERSON] , від якого останній впав на землю та продовжив наносити останньому удари взутими у взуття ногами в область голови, обличчя, ногах та тулубу [PERSON] , нанісши не менше десяти ударів, від яких останній втратив свідомість, чим заподіяв [PERSON] наступні тілесні ушкодження: закрита черепно мозкова травма, забій головного мозку II ступеня, двостороння субдуральна гематома, закритий перелом лівої тім`яної кістки з переходом на ліву скроневу кістку, садно та припухлість м`яких тканин правої тім`яної ділянки голови, крововиливи вік та субконьюктивіальні крововиливи обох очей, яка призвела до проведення операції: видалення субдуральної гематоми ( 100 мл крові було видалено), які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя у момент спричинення. Крім того, [PERSON] 26 квітня 2020 року близько 01 години 00 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля зупинки громадського транспорту «САТУ» поблизу будинку [ADDRESS] , використовуючи безпорадний стан [PERSON] діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, таємно, з корисливих мотивів, взяв з правої внутрішньої кишені кофти [PERSON] мобільний телефон «Xiaomi» моделі «RedmiNote» 7 (М1901 F7 G) чорного кольору ( IMEI: [NUMBER] та IMEI 2: [NUMBER] ) вартістю 2940 грн., який знаходився у прозорому силіконовому чохлі чорного кольору вартістю 33 грн. 92 коп., який сховав у свій одяг та з місця вчинення кримінального правопорушення зник у невідомому напрямку, маючи змогу розпоряджатись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив [PERSON] шкоду на загальну суму, яка становить 2973 грн 92 коп. Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2021 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 121 ч.1, 185 ч.1 КК України і призначено остаточне покарання за цими статтями кримінального закону у виді позбавлення волі на строк п`ять років. На підставі ст.75 КК України, [PERSON] звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком тривалістю три роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки. Позивач станом на дату отримання тяжких тілесних ушкоджень 26 квітня 2020 року, офіційно не працював. 02 вересня 2020 року позивачу вперше встановлено ІІ групу інвалідності з 14 серпня 2020 року на строк до 01 жовтня 2021 року, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) серії 12 ААБ №854956. 09 грудня 2021 року позивачу повторно встановлено ІІІ групу інвалідності з 01 жовтня 2021 року безстроково, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 547085. Водночас визначення процента втрати працездатності МСЕК жодного разу не здійснювалося. При зверненні до суду з позовом, позивачем було заявлено клопотання про призначення комплексної судово-медичної експертизи, зокрема, для визначення ступеню (у відсотках) втрати позивачем професійної, а за її відсутності - загальної працездатності. 07 серпня 2024 року позивач звернувся до суду з клопотанням про скасування клопотання про призначення комплексної судово-медичної експертизи. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право кожного на життя охороняється законом. Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що перше речення статті 2, яке вважається одним із основоположних положень Конвенції і одночасно захищає одну з основних цінностей демократичних суспільств, що формують Раду Європи, вимагає від держав не тільки утриматись від "умисного" позбавлення життя, але й вживати відповідні заходи для захисту осіб, що перебувають в межах їхньої юрисдикції(див. наприклад рішення ЄСПЛ від 17 січня 2002 року в справі Calvelli&Ciglio v. Italy, заява №32967/96) та від 19 грудня 2017 року в справі LopesdeSousaFernandes v. Portugal, заява №56080/13). Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю фізичній або юридичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Тобто відповідальність за завдану шкоду настає лише за наявності відповідних підстав: 1) шкоди; 2) протиправної поведінки заподіювача шкоди; 3) причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; 4) вини. Статтями 1195-1208 ЦК України закріплено конструкцію спеціального делікту. В порядку, визначеному цими нормами, здійснюється відшкодування шкоди, завданої життю або здоров`ю фізичної особи, у всіх випадках, крім визначених спеціальними законами. У цій ситуації відшкодування шкоди покладається безпосередньо на її заподіювача за правилами деліктної відповідальності. Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку, що для виникнення у потерпілого права на відшкодування втраченого заробітку (доходу) обов`язковою умовою є факт втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.11.2020 у справі № 227/7154/13-к та від 27.01.2021 у справі № 263/16183/18, зазначено, що "відповідно до пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках. Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню. Саме лише невстановлення МСЕК ступеня втрати працездатності при встановленні групи інвалідності позивачу не може свідчити про відсутність втрати працездатності в момент отримання позивачем травми. Викладене свідчить про наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої позивачу каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Статтею 3 Конституції України життя і здоров`я людини визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, - цивільно-правовий інститут, який покликаний захистити майнові та немайнові права, порушені заподіянням фізичній особі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я та втратою нею працездатності. За своїм характером втрата працездатності може бути стійкою або тимчасовою. У свою чергу, стійка втрата працездатності може бути повною чи частковою. До стійкої втрати працездатності відноситься інвалідність. Пунктом 27\~Положення про\~порядок,\~умови та\~критерії встановлення\~інвалідності,\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України №\~1317\~від 03.12.2009\~(далі\~-\~Положення №\~1317),\~зокрема,\~передбачено,\~що підставою\~для встановлення\~III\~групи інвалідності\~є стійкі,\~помірної важкості\~функціональні порушення\~в організмі,\~зумовлені захворюванням,\~наслідками травм\~або вродженими\~вадами,\~що призвели\~до помірно\~вираженого обмеження\~життєдіяльності особи,\~в тому\~числі її\~працездатності,\~але потребують\~соціальної допомоги\~і соціального\~захисту. Підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі. Зазначеним вище пунктом Положення № 1317 також встановлено, що одним із критеріїв для встановлення III групи інвалідності є обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності. Отже, позивачу були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження. Це призвело в подальшому до встановлення йому МСЕК інвалідності (тобто констатовано наявність стійкого розладу здоров`я). Зазначене свідчить, що заподіяні позивачу тілесні ушкодження мали стійкий невідновний характер. Досліджені судом довідки до актів огляду МСЕК та виписка із медичної карти стаціонарного хворого №79 в сукупності свідчать про наявність у позивача стійкого розладу здоров`я з моменту заподіяння тілесних ушкоджень. Положення частини першої статті 1195 ЦК України пов`язують обов`язок здійснити відповідне відшкодування саме із фактом втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, не встановлюючи при цьому часових меж стосовно початку обрахування такого відшкодування. Отже, момент, із яким пов`язується виникнення у позивача права на відповідне відшкодування - це момент заподіяння шкоди. Оскільки між заподіянням шкоди та нанесенням тілесних ушкоджень встановлено прямий причинно-наслідковий зв`язок, то момент нанесення тілесних ушкоджень є одночасно і моментом набуття позивачем права на відшкодування шкоди. Частиною першою статті 1197 ЦК України, зокрема, встановлено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Таким чином, для обрахунку суми відшкодування необхідно встановити ступінь втрати потерпілим професійної працездатності. Разом із цим, у статті 1197 ЦК України зазначено, що розмір втраченого заробітку (доходу) визначається саме з урахуванням ступеня втрати професійної працездатності. Тобто закон не пов`язує виникнення відповідного права на відшкодування з моментом встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках. Вказане свідчить, що встановлення ступеня втрати професійної працездатності особи має значення для визначення розміру втраченого нею заробітку і не може бути визначальним фактом, від якого залежить відновлення порушеного права позивача. Визначальним є заподіяння шкоди в результаті нанесення тілесних ушкоджень 26 квітня 2020 року. З огляду на обставини цієї справи, визначення розміру відшкодування повинно здійснюватися з урахуванням ступеня втрати професійної працездатності та з моменту, коли у позивача з`явилось право на відповідне відшкодування - тобто з 26 квітня 2020 року (дати отримання позивачем тілесних ушкоджень). Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог. Позивач відмовився від проведення по справі комплексної судово-медичної експертизи, в зв`язку з чим суд позбавлений можливості вирахувати розмір відшкодування за період з моменту встановлення позивачу третьої групи інвалідності. В той же час в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ №854956 зазначено висновок про умови та характер праці «непрацездатний». Суд вважає, що в даному випадку мова йде про повну втрату працездатності на період з дати отримання позивачем тілесних ушкоджень 26 квітня 2020 року до 01 жовтня 2021 року, коли внаслідок повторного огляду МСЕК було встановлено ІІІ групу інвалідності та в розділі довідки до акту огляду МСЕК 12 ААВ №547085 «Висновок про умови та характер праці» встановлено певні обмеження для праці. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребовуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини четвертої статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1203 ЦК України потерпілий має право на збільшення розміру відшкодування шкоди, якщо його працездатність знизилася порівняно з тією, яка була у нього на момент вирішення питання про відшкодування шкоди. Частиною першою статті 1204 ЦК України передбачено, що особа, на яку покладено обов`язок відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я потерпілого, має право вимагати зменшення розміру відшкодування шкоди, якщо працездатність потерпілого зросла порівняно з тією, яка була в нього на момент вирішення питання про відшкодування шкоди. Відповідачем у цій справі не наведено обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру відшкодування. Абзацами першим та другим частини першої статті 1197 ЦК України передбачено, що середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч.2 ст.1195 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні, з 1 вересня - 5000 гривень. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень, з 1 грудня - 6500 гривень. З огляду на викладене, сума яка підлягає до стягнення на користь позивача з 26 квітня 2020 року до 01 жовтня 2021 року (період, на який позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності з визначенням його непрацездатності на цей період), складає 93\~679,17 грн., з яких: - з 26.04.2020 по 30.04.2020 787,17 грн. (4723 * 100% / 30 днів * 5 днів); - з 01.05.2020 по 31.08.2020 18\~892,00 грн. (4723*4 місяці); - з 01.09.2020 по 31.12.2020 20\~000,00 грн. (5000*4 місяці); - з 01.01.2021 по 30.09.2021 54\~000,00 грн. (6000*9 місяців). Таким чином,\~позовну вимогу\~позивача про компенсацію втраченого\~заробітку слід\~задовольнити частково,\~стягнувши з\~відповідача на\~його користь\~93\~679,17\~грн.\~як компенсацію\~втраченого заробітку\~за період\~з 26\~квітня 2020\~року до\~01\~жовтня 2021\~року з урахуванням втрати ступеня працездатності. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року № 906/1318/19 (295/16026/18). Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача відшкодувати довічну щомісячну грошову компенсацію у розмірі не нижче встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати з подальшим перерахуванням відповідно до діючого законодавства, починаючи з 01 вересня 2024 року і безстроково, суд зазначає наступне. Розмір втраченого заробітку (доходу) потерпілого обов`язково визначається з урахуванням ступеня втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності. Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про пенсійне забезпечення» причини й групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюються органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затвердженого Кабінетом Міністрів України. З аналізу пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, встановлення медико-соціальною експертною комісією тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатності особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Чинне законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, у той час як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці медико-соціальна експертна комісія під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах. На підставі цих даних суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню за рахунок винної особи. Належним і допустимим доказом, що підтверджує ступінь втрати професійної або загальної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок МСЕК або висновок судово-медичної експертизи з визначення ступеня втрати працездатності потерпілого. Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 2119/2-404/2011, від 12.08.2022 року у справі № 234/12481/17. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З вказаних норм вбачається, що для застосування статей 1195 та 1197 ЦК України необхідно встановити ступінь втрати професійної працездатності. Належним та допустимив доказом якої буде відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати професійної працездатності. Відповідно до ч.1 ст.1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. У зв`язку з тим, що винними діями відповідача позивачу завдані ушкодження здоров`я, які призвели до встановлення ІІІ групи інвалідності, вимоги позивача про зобов`язання відповідача відшкодувати довічну щомісячну грошову компенсацію у розмірі не нижче встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати з подальшим перерахуванням відповідно до діючого законодавства, підлягають частковому задоволенню в частині визначення розміру відшкодування, який має вираховуватися з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності позивача. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимоги позивача та вважає за необхідне зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу довічну щомісячну грошову компенсацію у розмірі не нижче встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати з урахуванням втрати ступеня професійної працездатності, з подальшим перерахуванням відповідно до діючого законодавства, починаючи з 01 вересня 2024 року і безстроково. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Пунктом 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (з відповідними змінами) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, який звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн. за вимогу немайнового характеру та судовий збір в розмірі 1211,20 грн. за вимогу майнового характеру, що разом становить 2\~422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial