Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-08 00:00:00

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Макс Кредит» (далі - ТОВ «Макс Кредит»), звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначено, що 02.10.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Качай Гроші» (далі - ТОВ «Качай Гроші») та [PERSON] укладено кредитний договір № 00-9710471. Договір укладено дистанційно у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи. Відповідно до умов договору сума кредитного ліміту складає 10 000,00 грн. Тип процентної ставки фіксована. Знижена процентна ставка складає 0,5 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Стандартна процентна ставка складає 2,50 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. 22.01.2024 року між ТОВ «Качай Гроші» та ТОВ «Макс Кредит» укладено договір факторингу № 22-01/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Качай Гроші» передає (відступає) ТОВ «Макс Кредит» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Макс Кредит» приймає належні ТОВ «Качай Гроші» права вимоги до боржників, зазначених у реєстрах боржників. Термін платежу за договором настав, однак відповідач не виконав свої зобов`язання, не повернув отримані на підставі договору кошти та не сплатив проценти. Заборгованість відповідача становить 28195,00 грн., з яких 7250,00 грн. - основна заборгованість; 500,00 грн. - заборгованість за комісією; 20445,00 грн. - сума заборгованості за процентами. Однак, відповідач ухиляється від сплати своєї заборгованості, що змусило позивача звернутися до суду із вказаним позовом, яким він просив суд стягнути із відповідача кошти за договорами та судові витрати. Ухвалою від 21.06.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. 03.07.2024 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому вона заперечувала проти заявлених позовних вимог, просила в їх задоволенні відмовити з тих підстав, що вона заперечує укладення кредитного договору та отримання коштів, не додано належного розрахунку заборгованості, а розрахунок, який виконували представники позивача, на думку відповідача не може слугувати доказом виникнення та існування між первісним кредитором та відповідачем кредитних відносин. Надані позивачем докази на думку відповідача є недопустимими (а.с. 48- 54). Клопотання про участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено ухвалою суду від 22.07.2024 року. 22.07.2024 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с. 64). 19.09.2024 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якому просить задовольните позовні вимоги. До відзиву не додано жодних доказів, які б підтверджували шахрайське оформлення кредиту за персональними даними відповідача. Отже, відповідач здійснила дії для підписання договору. Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Дані вказані в кредитному договорі та ідентичні дані про номер телефону вказано самим відповідачем у відзиві на позовну заяву. Також ідентичними є ПІБ, адреса реєстрації, ІНН. Жодних доказів, що ці дані отримані позивачем чи іншою особою шахрайським способом відповідачем не надано. Стосовно відповіді АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що відповідь надана в межах ухвали про витребування доказів, адже картка, на яку відповідачу було перераховано кошти за кредитним договором іметована саме у цьому банку. ТОВ «Качай гроші» не є банківською установою, тому кошти перераховано через платіжну систему на підставі договору про переведення коштів. Відповідач не здійснила жодної оплати за кредитним договором. Якщо відповідач вважає розрахунок не вірним, то має право надати до суду свій розрахунок та докази оплати кредиту, що зроблено не було (а.с. 84- 86). Представник позивача просив суд розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила в позові відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та ТОВ «Качай Гроші» 02.10.2023 року уклали договір кредитної лінії № 00-9710471, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 10 000,00 грн. Строк дії кредитної лінії 120 днів. Тип процентної ставки фіксована. Знижена процентна ставка складає 0,5 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Стандартна процентна ставка складає 2,50 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом та сторонами погоджено графік платежів (а.с. 8-12). Відповідно до інформаційної довідки від 11.06.2024 року ТОВ «Платежі онлайн», як технологічним оператором платіжних послуг, було успішно проведено транзакцію на платіжну картку [NUMBER] в сумі 10 000, 00 грн. (а.с.13). До матеріалів справи надано детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № 00-9710471 від 02.10.2023 року в розмірі 28195,00 грн., з яких 7250,00 грн. - основна заборгованість; 500,00 грн. - заборгованість за комісією; 20445,00 грн. - сума заборгованості за процентами (а.с. 14). У паспорті споживчого кредиту, який також підписаний електронним підписом [PERSON] , наведено основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача (а.с. 27, 28). 22.01.2024 року між ТОВ «Качай Гроші» та ТОВ «Макс Кредит» укладено договір факторингу № 22-01Є2024, відповідно до умов якого ТОВ «Качай Гроші» передає (відступає) ТОВ «Макс Кредит» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Макс Кредит» приймає належні ТОВ «Качай Гроші» права вимоги до боржників, зазначених у реєстрах боржників. Відповідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 22-01/2024 від 22.01.2024 від ТОВ «Качай Гроші» до ТОВ «Макс Кредит» перейшло право вимоги до [PERSON] на загальну суму 28195,00 грн. (а.с. 18, 32-36). Відповідно до відповіді АТ КБ «ПриватБанк» на картку [PERSON] № [NUMBER] здійснений переказ коштів в сумі 10 000, 00 грн. 02.10.2023 року, інформація про платника відсутня (а.с. 75). За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України Про електронну комерцію передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України Про електронний цифровий підпис. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14.06.2022 року у справі № 757/40395/20. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). Частиною 1 ст. 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Як вбачається з ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір про надання фінансового кредиту підписаний [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора надісланого на номер мобільного телефону [NUMBER] , при цьому, суд звернув увагу на те, що зазначений у договору кредитної лінії номер телефону [NUMBER] , за допомогою якого здійснювалася ідентифікація, шляхом направлення на зазначений номер одноразового ідентифікатора, відповідач зазначала як контактний у відзиві на позов, заяві, поданих до суду. Відповідачем суду не надано будь-яких доказів того, що вищевказаний номер телефону їй не належить, тому слід прийняти до уваги твердження позивача, що вищевказани кредитний договір був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролів-ідентифікаторів, який було надіслано первісним кредиторам на номер телефону, зазначений відповідачем при реєстрації на сайті кредитодавця. Встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договор не був би укладений сторонами, суд дійшов висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, та укладення цьго договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01.11.2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). [PERSON] будучи обізнаною з умовами кредитування, свої зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню за тілом кредиту, комісією та процентами на користь позивача, який набув право вимоги первинного кредитора згідно з договором факторингу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем надано належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу права вимоги до ТОВ «Макс Кредит», а саме договір факторингу, укладений між первісним кредитором та ТОВ «Макс Кредит» у встановленому порядку недійсний не визнані, тобто в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Доводи про те, що зазначені документи не підтверджують перехід права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Макс Кредит» є помилковими. Як вбачається із змісту кредитного договору між позичальником та кредитором було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Доводи відповідача щодо ненадання доказів укладення (перерахування) кредитних коштів на рахунок [PERSON] та доказів існування заборгованості у заявленому розмірі, суд не приймає до уваги як безпідставні, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом на підтвердження розміру заборгованості та факту видачі кредитних коштів [PERSON] , що також підтверджується інформаційною довідкою від 11.06.2024 року за вих. № 179/06 та відомостями наданими ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, відповідач, зазначаючи у відзиві, що вона не укладала кредитний договір, не надала жодних доказів на підтвердження цього, зокрема не зверталася до суду із позовом про визнання цього договору недійсним або до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій. Позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, презумпція правомірності якого не спростована. Доводи ж відповідача про те, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який підтверджує розмір заборгованості за кредитом, спростовуються матеріалами справи. З урахуванням наведеного, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ТОВ «Макс Кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають до задоволення у повному обсязі в сумі 28 195,00 грн. Згідно із ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача необхідно стягнути судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України в сумі 2422,00 грн., оскільки позов задоволено в повному обсязі. Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. На обґрунтування витрат позивача на правову допомогу, представником надано договір №19/02-МК від 19.02.2024, акт приймання-передачі виконаних робіт від 18.06.2024, попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на юридичну (правничу) допомогу, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 20-23, 29). Виходячи з викладеного, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у сумі 8000 грн. Заяви про зменшення витрат на правову допомогу до суду не надходило. На підставі викладеного і

Outcome: approved