Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту. В обґрунтування позову зазначає, що між ТОВ «Вендор-Фінанс» та [PERSON] 13.01.2021 було укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН23-01371. Відповідно до умов договору кредитор зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався повернути до 15.12.2021 наданий йому кредит в сумі 12000,00 грн. та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 9,1% за кожні 14 днів. ТОВ «Вендор-Фінанс» свої зобов`язання виконало та надало позичальнику кредитні кошти відповідно до касового ордеру від 13.01.2021. Проте, відповідач несвоєчасно та не в повній мірі сплачував проценти та не повернув кредитні кошти внаслідок чого станом на 01.06.2024 утворилася заборгованість на загальну суму 104827,86 грн., яка складається з 12000,00 грн. боргу за тілом кредиту, 92827,26 грн. заборгованість по процентах. 05.09.2022 між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ТОВ «Кредит готівкою» було укладено договір факторингу №1-09Ф, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «Кредит готівкою». 12.12.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» та ТОВ «Кредит готівкою» було укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №12122023 відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Гефест». 13.12.2023 між [PERSON] та ТОВ «ФК «Гефест» було укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №13122023/1 відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором укладеним [PERSON] перейшло до [PERSON] . Таким чином, позивач на даний час є особою, яка має право вимоги до боржника в частині повернення заборгованості за договором та всіх інших платежів по договору, а тому вважає себе належним позивачем у даній справі. На підставі викладеного просить стягнути із [PERSON] заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01371 від 13.01.2021 на загальну суму 104827,86 грн. Ухвалою суду від 25 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09.07.2024 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки договір відступлення права вимоги від 13.12.2013, укладений між ТОВ «ФК «Гефест» та позивачем [PERSON] не може бути підставою для правонаступництва позивачем прав кредитора у зобов`язанні щодо відповідача. 23.07.2024 від представника позивача [PERSON] адвоката Сауляк Є.В. надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої останній спростовує доводи відповідача, оскільки договір факторингу за яким позивач набув право грошової вимоги до відповідача не визнавався недійсним, тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - адвокат Сауляк Є.В. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги не визнає та заперечує щодо їх задоволення. Просить суд відмовити в задоволенні позову. У відповідності до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Договору про надання фінансового кредиту №ВН23-01371 від 13.01.2021, який укладений в письмовій формі між кредитодавцем ТОВ «Вендор-Фінанс» та позичальником відповідачем [PERSON] за його заявою, останній отримав кредит в сумі 12 000 грн. строком до 15.12.2021 зі сплатою 9,1% за кожні 14 днів користування кредитними коштами. Додатком до Договору про надання фінансового кредиту № ВН23-01371 від 13.01.2021 є графік внесків. 05.09.2022 між ТОВ «Кредит готівкою» та ТОВ «Вендор-Фінанс» укладено договір факторингу №1-09Ф, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору, своє право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01371 від 13.01.2021 укладеним із [PERSON] 12.12.2023 між ТОВ «Кредит готівкою» та ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» укладено договір відступлення права вимоги №12122023 цедент відступив цесіонеру своє право вимоги за кредитними договорами в тому числі і за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01371 від 13.01.2021 укладеним із [PERSON] 13.12.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги №12122023/1 цедент відступив цесіонеру своє право вимоги за кредитними договорами в тому числі і за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01371 від 13.01.2021 укладеним із [PERSON] . Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 01.06.2024 по клієнту [PERSON] за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01371 від 13.01.2021, загальний розмір заборгованості становить 104827,86 грн., з яких 12000,00 грн. заборгованість по тілу кредиту, 92827,26 грн. заборгованість про процентах. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як вбачається з встановлених обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Отже, фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), підстав для відступу від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачала і в постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), лише конкретизувавши цей висновок так, що: «відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації». Отже якщо попередній кредитор (банк) не перебуває у процедурі ліквідації, фізична особа не може бути стороною договору про переуступку права вимоги за кредитним договором. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Враховуючи вищевикладене, а також те, що договір відступлення права вимоги від 13.12.2023, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» та позивачем [PERSON] , не може бути підставою для правонаступництва позивачем прав кредитора у зобов`язанні щодо відповідача [PERSON] за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01371 від 13.01.2021, оскільки у зобов`язаннях, які виникли на підставі кредитного договору, кредитором може бути лише спеціальний суб`єкт - банк або інша фінансова установа, та враховуючи, що інших підстав для виникнення грошового зобов`язання відповідача перед позивачем [PERSON] у позовній заяві не наведено, тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. При вирішенні питання про судові витрати суд бере до уваги норми ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, яка визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed