Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

Представник позивача, адвокат Олешицька В. Е. звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання. Представник позивача зазначила, що з 1972 по 2004 рік позивач перебував у трудових відносинах з ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», який змінив найменування на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» та є правонаступником усіх прав та обов`язків ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат». Працював позивач на посаді кріпильника, люкового, гірничого майстра на шахтах «Більшовик», «Октябрська»; підземного ремонтника колії на шахтах «Фрунзе» РУ ім.. Фрунзе»; підземним прохідником ВКБ РУ ім. «Фрунзе». Загальний стаж роботи позивача складає 35 років 03 місяці. Стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів 14 років 05 місяців пил та 05 років 11 місяців важка праця. Робота у підземних умовах за тривалий час негативно вплинули на стан здоров`я позивача та спричинила виникнення в нього професійного хронічного захворювання. За фактом виявлення хронічного професійного захворювання позивача складено акт за формою П-4 про розслідування хронічного професійного захворювання від 18 листопада 2004 року. Згідно довідки медико-соціальної експертної комісії серії МСЕ-ДНА-01 № 412654 від 01 грудня 2004 року позивачу вперше було встановлено ступінь стійкої втрати працездатності внаслідок професійного захворювання - 55% (40 % - радикулопатія, 15 % - ХОЗЛ), встановлено третю групу інвалідності з 29 листопада 2004 року Відповідно до довідок медико-соціальної експертної комісії позивач проходив повторні огляди, останнім з яких визначено безстроково ступінь втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання 55 % (40 % - радикулопатія, 15 % - ХОЗЛ) та 3 групу інвалідності з 01 грудня 2007 року. Внаслідок отриманого професійного захворювання, позивач змушений тривалий час проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури і лікування. У зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 368 500,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у відзиві на позовну заяву заперечував позовні вимоги,посилаючись, що законодавством України припинено обов`язок Пенсійного фонду України відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку. Моральна шкода відшкодовується винною особою, актом П-4 винним визнано підприємство. Підприємство мало створити позивачу, як і іншим працівникам належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем, тому вони є неналежними відповідачами по справі. У відповіді на відзив представник позивача заперечувала доводи представника позивача, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №210/2104/16-ц, яким визначено, що починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, чинній на час заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку,\~яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог та їх заперечення, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що з трудової книжки позивача вбачається, що останній з 1972 по 2004 рік працював в ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на посаді кріпильника, люкового, гірничого майстра на шахтах «Більшовик», «Октябрська»; підземного ремонтника колії на шахтах «Фрунзе» РУ ім.. Фрунзе»; підземним прохідником ВКБ РУ ім. «Фрунзе», 15.12.2004 року звільнений за власним бажанням (а.с.10-15). Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 №37 від 18 листопада 2004 року встановлено наявність у позивача хронічного професійного захворювання радикулопатія та пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень 1 ст. Згідно п. 17 вказаного акту причиною виникнення професійного захворювання є робота в умовах важкої праці, з запиленістю повітря робочої зони, несприятливого мікроклімату (а.с.16-17) Згідно довідки медико-соціальної експертної комісії серії МСЕ-ДНА-01 № 412654 від 01 грудня 2004 року позивачу вперше було встановлено ступінь стійкої втрати працездатності внаслідок професійного захворювання - 55% (40 % - радикулопатія, 15 % - ХОЗЛ), та 3 групу інвалідності, з 29 листопада 2004 року до 01 грудня 2005 року. (а.с.18) Відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії серії ДНА-02 №020472 від 05 листопада 2007 року позивач пройшов повторний огляд, йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання 55 % (40 % - радикулопатія, 15 % - ХОЗЛ) з 01 грудня 2007 року безстроково. (а.с.20) Крім того, позивачем долучено до позову санітарно-гігієнічну характеристику умов праці [PERSON] на посаді гірничого майстра ВАТ «Кривбасзалізрудком» від 30.07.2024 року (а.с.21-23) та виписки з медичної карти стаціонарного хворого з історією хвороби (а.с.24-35). Відповідно до частини 4 статті\~43\~та частини 1 статті\~46 Конституції України\~кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Частиною 2 статті 13\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~встановлено, що страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14\~цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Таким чином, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування від\~нещасного випадку\~на виробництві\~та професійного\~захворювання,\~які спричинили\~втрату працездатності» пов`язував з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України № 717-V, яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення №20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I\~Закону №\~717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції\~Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167\~ЦК України та статтею 237-1\~КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя\~статті 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон № 717-V\~не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати вимоги Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 459/3304/16-ц (провадження № 61-27804св18). Отже, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності\~Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~(Закону № 1105-ХІУ), тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. В даному випадку спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІУ повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди настає з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності. З матеріалів справи вбачається, що позивачу вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності 01 грудня 2004 року, відтак обов`язок відшкодування моральної шкоди на підставі підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування від\~нещасного випадку\~на виробництві\~та професійного\~захворювання,\~які спричинили\~втрату працездатності» (в редакції, що діяла на той час) покладався саме на Фонд соціального страхування. З 01.01.2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №2620-IX від 21.09.2022 року (далі-Закон №2620-IX). Частиною 2 Прикінцевих та\~перехідних положень\~Закону №2620-IX визначено припинити Фонд соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. З січня 2023 року здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» фактично покладено на Пенсійний фонд України та його органи. Таким чином Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України. Відповідно до частин 2, 3 статті 23\~ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною 1 статті 1168\~ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як зазначено у пункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування від\~нещасного випадку\~на виробництві\~та професійного\~захворювання,\~які спричинили\~втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167\~Цивільного Кодексу\~України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 9\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні ним трудових обов`язків, зазнав фізичної болі, фізичних та душевних страждань, переживань, чим йому завдано моральної шкоди, а отже він має право на її відшкодування. Зазначені обставини витікають з долучених позивачем медичних епікризів та його історії хвороби, не заперечуються відповідачем. Крім того, Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 (1-рп/2004) встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховує роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з доводів позовної заяви, тяжкості та незворотності наслідків для здоров`я позивача, враховує характер та обсяг фізичних, душевних і психічних страждань та переживань, яких зазнав позивач у зв`язку з втратою ним 55 % професійної працездатності та пов`язаних з цим необхідністю постійного відновлення стану здоров`я, лікування, вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а тому приходить до висновку про те, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на користь позивача, слід визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 110 000,00 гривень, що на переконання суду, буде відповідати тим стражданням і переживанням, а також засадам справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України). Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст.\~141\~ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог позивача. За п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, діючому на день звернення позивача до суду, за подання позовної заяви майнового характеру фізичної особою (один відсоток розміру задоволених позовних вимог), але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч.6\~ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial