Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-25 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України матеріальну шкоду внаслідок невиконання рішень суду у розмірі 6 928, 59 грн та моральну шкоду, яку він оцінює у 500 000, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що судові рішення, постановлені на користь позивача: рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року у справі № 199/8123/15, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року у справі № 199/8762/17 та заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року у справі № 199/6644/19, були подані до виконання, однак жодне з них не було виконане. Також позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів з метою захисту своїх прав та реєстрації кримінальних проваджень, зокрема до Дніпропетровської обласної прокуратури, від якої отримав відповідь, що кримінальні провадження за заявами [PERSON] закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, окрім № 42023040000000477 від 05 вересня 2023 року за частиною першою статті 367 КК України. 25 січня 2023 року [PERSON] звернувся до Європейського суду прав людини з метою захисту своїх порушених прав. Через невиконання рішень суду позивач почав нервувати та хворіти, відтак і лікуватися, на що у період з січня 2022 року по день подання позову до суду витратив 6 928, 59 грн. Представник відповідача у відзиві не визнав позову, заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи, що Державна казначейська служба є неналежним відповідачем у справі. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 14 лютого 2024 року вказана позовна заява, на виконання ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року, надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 21 лютого 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 26 лютого 2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у загальному позовному провадженні /а. с. 86-87/. 26 березня 2024 року за допомогою Електронного суду представник відповідача подав відзив на позов /а. с. 96-112/. 12 червня 2024 року ухвалою судді у справі закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті /а. с. 127/. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав і просив задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час, дату і місце слухання справи повідомлений належним чином, заяви по суті, окрім вищевказаної, або з процесуальних питань до суду не находили. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. У відповідності до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, номер судового рішення Єдиного державному реєстрі судових рішень 84573553). Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19, номер судового рішення Єдиного державному реєстрі судових рішень 87640679). Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами. Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі 757/23847/21 (провадження N 61-1913св23), від 01 грудня 2021 року у справі N 757/64086/19 (провадження N 61-15816св20), від 10 листопада 2021 року у справі N 760/26905/17 (провадження N 61-7940св21), при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі N 520/13067/17, від 23 червня 2020 року у справі N 680/214/16-ц, від 07 липня 2020 року у справі N 438/610/14-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі N 640/22013/18). Отже, розглядаючи даний спір, суд зауважує, що позивач правильно визначився з відповідачем, яким є Держава, проте він не правильно визначив орган, через який він повинен діяти, тобто державний орган, який є порушником його прав, і про заміну неналежного відповідача на належного представник позивача не заявляв, тому у задоволенні позову суд відмовляє, оскільки він пред`явлений до неналежного відповідача. Також, слід вказати, що залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44 тієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19, номер судового рішення Єдиного державному реєстрі судових рішень 87640679). Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed