Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

16.07.2024 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Оратівської селищної ради Вінницького району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.06.2003 Чернявською сільською радою Оратівського району Вінницької області було зареєстровано шлюб між ним та відповідачем, про що складено відповідний актовий запис № 05. Від даного шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В подальшому, 01.06.2023 рішенням Оратівського районного суду Вінницької області у справі № 141/259/23 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Причиною розірвання шлюбу стало припинення шлюбних стосунків та припинення спільного проживання сторін з 2021 року. Після припинення стосунків у 2021 році та після подальшого розірвання шлюбу сини [PERSON] та [PERSON] залишились проживати з позивачем [PERSON] у житловому будинку, розташованому за адресою [ADDRESS] , де проживають і на даний час. Факт проживання позивача та його дітей у вказаному житловому будинку підтверджується також актом обстеження умов проживання від 12.07.2023, складеного службою у справах дітей Оратівської селищної ради, яким також встановлено, що відповідач [PERSON] не приймає участі у вихованні дітей та проживає за межами України. Відповідач не проживає разом з позивачем та дітьми [PERSON] та [PERSON] понад 3 (три) роки, фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться життям синів, не приймає участі у їх вихованні, не відвідує школу та не цікавиться навчанням синів, при цьому позивач зі свого боку жодних перешкод у спілкуванні з дітьми відповідачу не чинив. Позивачу відомо, що на даний час відповідач перебуває за кордоном. Також позивач на даний час повністю матеріально забезпечує синів. В свою чергу, відповідач коштів на утримання дітей не надає. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, пов`язаних із вихованням дітей, зокрема, не виховує дітей, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не створює належні умови для розвитку їх природних здібностей, не поважає гідність дітей, не готує їх до самостійного життя та праці, позивач вважає, що викладені обставини свідчать про факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дітей, відтак просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її дітей: неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 22.07.2024 відкрито провадження у справі № 141/405/24 та призначено підготовче судове засідання на 20.08.2024, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, орган опіки та піклування Оратівської селищної ради Вінницької області, та зобов`язано орган опіки та піклування Оратівської селищної ради в порядку ст. 19 Сімейного кодексу України надати письмові висновки щодо розв`язання спору. Підготовче судове засідання, призначене на 20.08.2024, було відкладено на 10.09.2024, у зв`язку із задоволенням письмового клопотання представника органу опіки та піклування № 2383/03.01-11 від 15.08.2024 про відкладення розгляду справи № 141/405/24 на іншу дату, у зв`язку із неможливістю надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] у встановлений ухвалою суду від 22.07.2024 строк. 04.09.2024 до суду надійшов висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Оратівської селищної ради 22 серпня 2024 року № 234 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Ухвалою суду від 10.09.2024 зобов`язано Державну прикордонну службу України надати суду інформацію щодо перетину державного кордону України в пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду-виїзду громадянкою України [PERSON] за період з 01.01.2019 року по день надання інформації, із зазначенням пункту пропуску, дати перетину, напряму, мети прямування та дати повернення в Україну, а також закрито підготовче провадження у справі № 141/405/23 та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.10.2024. Також в судове засідання викликано в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , а також неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , для заслуховування їх думки з приводу заявлених позовних вимог. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлялася про час, день та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, шляхом скеровування кореспонденції суду по місцю реєстрації, натомість у судове засідання не з`явилась, правом на подачу відзиву не скористалась, причини поважності неявки суду не повідомила. При цьому, 07.08.2024 до суду надійшла заява [PERSON] від 31.07.2024. Як убачається зі змісту заяви від 31.07.2024, [PERSON] підтверджує ту обставину, що з 2021 року вона не підтримує стосунків та не проживає з [PERSON] . Після того, як їх шлюбні стосунки припинились, сини [PERSON] та [PERSON] залишились проживати з [PERSON] , який займається їх вихованням та утриманням. З дітьми вона стосунки не підтримує та не має наміру змінювати ставлення до виховання дітей, піклування про їх фізичний і духовний розвиток, оскільки проживає за кордоном, де створила нову сім`ю. За вказаних обставин, [PERSON] позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить розгляд справи проводити без її участі. Справжність підпису [PERSON] посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кравченко Є.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1584. Жодних інших заяв та клопотань до суду від відповідача [PERSON] не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Також згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з`ясувавши думку учасників справи, а також з урахуванням конкретних обставин справи №141/405/24, наявності доказів своєчасного та належного повідомлення відповідача про час, день та місце розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи № 141/405/24 за відсутності [PERSON] . В судовому засіданні 08.10.2024 позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Натомість зазначив, що не вважає за доцільним на даний час стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей, оскільки вона перебуває за кордоном. Представник позивача адвокат Неживок І.В. також підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її дітей, а саме неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки вона самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не проживає разом з дітьми з 2021 року, не спілкується з ними, а тому вважає, що наявні усі підстави для позбавлення її батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] адвокат Неживок І.В. просить суд до уваги не приймати, так як він є безпідставним та необґрунтованим та не підтверджується досліженими в ході судового розгляду доказами. Представник органу опіки та піклування начальник служби у справах дітей Оратівської селищної ради Янкова Ю.М. суду зазначила, що підтримує висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , а тому просить суд в задоволенні позову відмовити Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, а також представника органу опіки та піклування Оратівської селищної ради Вінницького району Вінницької області, розглянувши матеріали справи № 141/405/24, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 17.02.2009 виконавчим комітетом Чернявської сільської ради Оратівського району Вінницької області, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] . Також згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23.03.2011 виконавчим комітетом Чернявської сільської ради Оратівського району Вінницької області, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 01.06.2023 у справі № 141/259/23 шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 08.06.2003 Чернявською сільською радою Оратівського району Вінницької області, актовий запис № 05, розірвано. 12.07.2023 службою у справах дітей Оратівської селищної ради було проведено обстеження умов проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний акт. Зокрема, як убачається зі змісту акту від 12.07.2023, на момент обстеження умов встановлено, що діти перебувають на утриманні свого батька [PERSON] , який забезпечує потреби дітей, здійснює належний догляд. Мати дітей [PERSON] з 2021 року проживає за кордоном, участі у вихованні дітей не приймає. Згідно довідок № 01/50/60 та № 01-50/61, виданих 12.07.2024 Чернявський ліцеєм Вінницького району Вінницької області, [PERSON] , 2009 року народження, у 2024 році закінчив 9 клас Чернявського ліцею, а [PERSON] , 2011 року народження, навчається у 8 класі Чернявського ліцею. Відповідно до довідки Скоморошківського старостинського округу Оратівської селищної ради Вінницького району Вінницької області № 178/08.00.29.10 від 15.07.2024 на утриманні [PERSON] , [INFO] , знаходяться двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] , з 2021 року із сім`єю не проживає. Відповідно до листа Державної прикордонної служби України № 19-65761/18/24-Вих від 24.09.2024, [PERSON] , [INFO] , неодноразово (тричі) перетинала кордон України у 2019 році, а саме 10.01.2019 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску - Городище, напрям - виїзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER] ; 03.02.2019 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску - Рава-Руська, напрям - в`їзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER]; 23.02.2019 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску - Шегині, напрям - виїзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER]; 01.05.2019 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску -Шегині, напрям - в`їзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER] ; 18.05.2019 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску - Краківець, напрям - виїзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER] ; 14.07.2019 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску - Краківець, напрям - в`їзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER]. В подальшому, [PERSON] перетнула кордон України 26.11.2020, пункт пропуску - Шегині, напрям - виїзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER] ; 16.05.2021 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску - Грушів, напрям - в`їзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER]; 16.09.2021 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску - Краківець, напрям - виїзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER]; 27.07.2022 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску - Грушів, напрям - в`їзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER]; 08.08.2022 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску - Шегині, напрям - виїзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER]. У 2024 році [PERSON] здійснила перетин кордону України 21.01.2024, пункт пропуску - Шегині, напрям - в`їзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER]; 04.02.2024 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску - Шегині, напрям - виїзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER]; 30.07.2024 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску - Шегині, напрям - в`їзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER] та 02.08.2024 здійснила перетин кордону України, пункт пропуску - Шегині, напрям - виїзд, характеристика транспортного засобу - [NUMBER] . Інша інформація щодо перетину кордону України в зворотньому напрямку відсутня. Згідно висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав, затвердженого рішенням виконавчого комітету Оратівської селищної ради № 234 від 22.08.2024, з метою забезпечення захисту прав та інтересів дітей [PERSON] та [PERSON] на засіданні з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Оратівської селищної ради 15 серпня 2024 року розглядалось питання щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно синів [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, що тягне за собою правові наслідки як для батьків, так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити таку поведінку у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, беручи до уваги те, що заявник [PERSON] не надав достатньо обґрунтованих доказів щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків [PERSON] відносно їх спільних дітей [PERSON] та [PERSON] , виконавчий комітет селищної ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] . Допитана в судовому засіданні 08.10.2024 свідок [PERSON] , яка є двоюрідною тіткою позивача, суду пояснила, що з 2019 року [PERSON] почала їздити працювати за кордон, проте ще додому приїжджала, однак з 2021 року вона не бачила [PERSON] в с. Чернявка. Участі у вихованні дітей [PERSON] не приймає, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, дітей виховує та забезпечує необхідним лише батько [PERSON] , якому також допомагає виховувати дітей бабуся, мати позивача. Допитана в судовому засіданні 08.10.2024 свідок [PERSON] (рідна сестра позивача) суду пояснила, що востаннє зустрічала та бачила [PERSON] влітку 2021 року, яка їздила за кордон працювати ще з 2019 року. Дітей виховує та забезпечує необхідним лише батько [PERSON] , також допомагає по домогосподарству бабуся. Відповідач [PERSON] участі у вихованні дітей не приймає. Визначаючись щодо встановлених обставин та спірних правовідносин, суд керується наступним. Згідно із ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Так, підстави для позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитині повинні бути надані всі можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, духовного, морального розвитку, дитина повинна зростати під піклуванням та відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення, дитина має право на освіту, яка має бути обов`язковою, сприяти її загальнокультурному розвитку, відповідальність за освіту та навчання дитини лежить перш за все на її батьках. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Такий захід впливу повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення одного з батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Суд зауважує, що метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Частиною 6 ст. 19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок надається на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав, який проводить відповідну перевірку щодо підстав для надання відповідного висновку. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками, вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. У постанові від 26.04.2023 року по справі № 520/17217/13-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що за положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Досліджуючи наданий висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Оратівської селищної ради 22 серпня 2024 року № 234 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно синів [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає, що даний висновок є необґрунтованим та поверхневим, який, в свою чергу, складений лише на основі слів позивача та його дітей. Поряд з цим, суд зауважує, що органом опіки та піклування жодним чином не встановлювались та не досліджувались обставини ставлення відповідача [PERSON] до позбавлення батьківських прав відносно її дітей. Відтак, суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Оратівської селищної ради 22 серпня 2024 року № 234, оскільки він носить лише рекомендаційний характер та будь-яких нових обставин щодо розв`язання спору між сторонами (ані ж ті, які зазначені у позові) не містить. Згідно з частинами першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у питанні позбавлення своїх батьків чи одного із них батьківських прав. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року "Савіни проти України" (заява № 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Так, в судовому засіданні 08.10.2024 неповнолітній син позивача, [PERSON] , підтримав позицію батька [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав його матері [PERSON] та повідомив суд, що мати [PERSON] їздить за кордон з 2019 року на роботу, його утримує батько, мати нічим не допомагає, а тому вважає доцільним позбавити матір батьківських прав. Також повідомив суду, що до нього мати [PERSON] періодично (раз на місяць) телефонує. Також малолітній син позивача, [PERSON] , суду пояснив, що йому байдуже щодо вирішення питання про позбавлення батьківських прав його матір [PERSON] . Він не пам`ятає, коли бачив матір останній раз, мати з ним давно не спілкується, та спілкується по телефону більше з [PERSON] . Також повідомив суду, що з 2021 року, коли матір поїхала, матеріально вона йому не допомагала. За зазначених обставин в їх сукупності, які виникли між сторонами у справі № 141/405/24, суд приймає до уваги думку неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] щодо доцільності позбавлення їх матері [PERSON] батьківських прав відносно них, зважаючи на їх вік та зрілість. Обставини щодо ухилення від виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по вихованню і утриманню дітей [PERSON] та [PERSON] також підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Суд зауважує, що у спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Таким чином, досліджуючи наявні у справі № 141/405/24 докази, установлені фактичні обставини, які склалися між стронами у спірних правовідносинах, суд доходить висновку, що відповідач [PERSON] не виконує належним чином батьківські обов`язки по вихованню і утриманню дітей [PERSON] та [PERSON] , оскільки свідомо нехтує ними та самоусунулась від виконання батьківських обов`язків відносно своїх дітей, переклавши тим самим весь тягар по вихованню та утриманню дітей на позивача. Зокрема, відповідач не виховує, не цікавиться життям та розвитком дітей, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не створює належні умови для розвитку їх природних здібностей, не поважає гідність дітей, не готує їх до самостійного життя та праці, не забезпечує дітей матеріально, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, не надає їм доступ до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі і не може бути для них прикладом та авторитетом, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не створює умов для отримання ними освіти, оскільки протягом тривалого часу починаючи з 2019 року перебуває за кордоном, де після розлучення із позивачем створила іншу сім`ю. Зазначене також підтверджується (окрім думки дітей та показів свідків) поданою до суду заявою відповідача від 31.07.2024, у якій вона свідомо визнала зазначені обставини та протягом усього часу розгляду справи в суді її позиція щодо позбавлення її батьківських прав відносно дітей не змінилась, вона так і не проявляє інтерес до дітей, не цікавиться їх життям, навчанням, дозвіллям тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За вказаних фактичних обставин, які склались між сторонами, з урахуванням думки дітей, суд вважає, що в даному випадку позбавлення батьківських прав відповідача буде виправданим та відповідатиме інтересам дітей, а також не призведе до відібрання дітей у матері, оскільки діти [PERSON] та [PERSON] з відповідачем не проживають протягом вже тривалого часу, та, окрім того, даний захід не виключає можливість побачення матері з дітьми, за наявності у неї такого бажання. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між нею та дітьми. Також, у спірних правовідносинах, що склались між сторонами, суд не знаходить підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покладення на органи опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов`язків, оскільки відповідач самоусунулась (ухилилась) від виконання своїх батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, діючи свідомо вже протягом тривалого часу. Отже, враховуючи, що відповідач не здійснювала жодних дій, які б могли свідчити про виявлення батьківського піклування до дітей, після звернення позивача з позовом до суду відповідач так і не проявила уваги до дітей, не вчиняє будь-яких дій щодо піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, їх виховання, тобто продовжує ухилятися від виконання своїх обов`язків по вихованню до дітей, при цьому надала суду посвідчену нотаріально заяву від 31.07.2024, якою свідомо визнала позовні вимоги та підтвердила обставини щодо невиконання нею своїх батьківських обов`язків по вихованню і утриманню дітей [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що наявні правові підстави для прийняття визнання позову відповідачем, що, відповідно, є підставою для задоволення позову. Разом з тим, приймаючи до уваги позицію позивача та його представника, суд вважає за недоцільне на даний час стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей. При цьому, суд відзначає, що інші доводи та письмові пояснення сторін та їх представників, які містяться в матеріалах справи, не спростовують висновків суду та встановлених судом фактичних обставин справи №141/405/24 і не можуть впливати на законність даного судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Поряд з цим, суд зауважує, що за наявності на те відповідних підстав та зміни обставин згідно положень статтей 168, 169 Сімейного кодексу України у разі позбавлення батьківських прав мати дітей не позбавлена права на звернення до суду із заявою про надання права на побачення з дітьми, так і з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved