Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

В листопаді 2023 року адвокат Чайка Ольга Вікторівна, яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась до Богуславського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Богуславської міської ради про позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що заочним рішенням Богуславського районного суду Київської області від 10.08.2023 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . 20 квітня 2023 року, відповідач залишила доньку у будинку бабусі та дідуся за адресою: с. Вільховець Обухівського району і зникла у невідомому напрямку, на зв`язок не виходила. Оскільки. На даний час [PERSON] перебуває у лавах ЗСУ, його мати, [PERSON] , того ж дня звернулася до Обухівського РУП ГУНП у Київській області, із заявою про зникнення його колишньої дружини [PERSON] . Проте, й до сьогодні відповідач не з`являється за місцем їхнього проживання, абсолютно не цікавиться життям дитини, не приймає участі в її вихованні, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не спілкується з нею. Позивач не володіє інформацією про місце її перебування взагалі. Донька постійно проживає з позивачем за місцем його реєстрації. За таких обставин, позивач переконаний, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення її батьківських прав. Просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] ( а. с. 1-5 ). Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області від 04 грудня 2023 року, вказана цивільна справ передана на розгляд Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ( а. с. 31 ). Відповідно до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. 11 січня 2024 року цивільна справа надійшла на адресу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, про що свідчить штамп суду з реєстрацією вхідної кореспонденції. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2024 року ( а. с. 36 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). Ухвалою судді від 17 січня 2024 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Богуславської міської ради про позбавлення батьківських прав була залишена без руху ( а. с. 40-42 ). 22 січня 2024 року за вх. № 4126 ( а. с. 44 ) судом отримано заяву від представника позивача ( а с. 45-46 ) та квитанцію про сплату судового збору ( а. с. 48 ). Ухвалою судді від 24.01.2024 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 26.02.2024 року ( а. с. 51-52 ). 27 березня 2024 року за вх.№ 17514 судом отримано від Органу опіки та піклування виконавчого комітету Богуславської міської ради висновок щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] ( а. с. 70,71, 72-73 ) з додатками ( а. с. 80-82 ) ( акти обстеження умов проживання ). Ухвалою суду від 01 квітня 2024 року закрито підготовче засідання у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 22 травня 2024 року ( а. с. 96-98 ). В судовому засіданні 22.05.2204 року представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила позов задовольнити. В судовому засіданні 22.05.2024 року в якості свідків були допитані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 108-115 ). Свідок [PERSON] в судовому засідання зазначила, що вона є матір`ю позивача по справі та підтвердила, що відповідач 20.04.2023 року покинула місце проживання та дитину, не піклується та не спілкується з нею, не цікавиться інтересами та долею дитини. Матеріальної допомоги не надає та їй не відомо де відповідач на даний час перебуває, вихованням дитини займається вона та її чоловік, а також у відпусках батько дитини. Що стало причиною зникнення відповідача, їй не відомо. Вказувала на те, що в свій час, відповідач жила в інтернаті, потім у своєї бабусі, її матір позбавили батьківських прав відносно неї. Відповідач дізнавшись про позов до суду щодо позбавлення її батьківських прав, казала що їй все рівно. Свідок [PERSON] в судовому зсіданні пояснила, що вона є хрещеною матір`ю дитини позивача та відповідача. Підтвердила, що відповідач не спілкується і не відвідує дитину. Відповідача знає давно, позитивно охарактеризувати не може, відповідач вела аморальний спосіб життя. При спілкуванні з дитиною, остання каже що спілкуватися з матір`ю не хоче, матір дитина майже не згадує. Їй відомо, що на 21.05.2024 року місце перебування відповідача було Івано-Франківськ. Відповідач власного житла не має, стабільної роботи не має. Вона намагалася донести відповідачу, про необхідність змінити своє ставлення до дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона друже зі сім`єю позивача, їй відомо, що в квітні 2023 року позивач пішла на роботу та не повернулась, з цього моменту дитина проживає з дідусем та бабусею. В липні 2023 року вона була на дні народженні дитини, матері дитини не було, не телефонувала та не вітала. Зі слів дитини відповідач до неї не приїжджає. За клопотанням представника позивача, розгляд справи було відкладено до 24.06.2024 року для виклику позивача ( а. с.108-15 ). В судовому засіданні 24.06.2024 року позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Додатково додав, що півтора роки тому відповідач просто зникла залишивши дитину, не виходила на зв`язок, веде аморальний спосіб життя, протягом всього часу їх життя, відповідач могла пропасти на тиждень, два та пояснити свою поведінку не могла. Ухвалою суду від 24.06.2024 року в якості третьої особи залучено Військову частину [NUMBER] ( а. с. 127-128 ). 22 липня 2024 року за вх. № 39115 судом отримано заяву від відповідача [PERSON] , в якій остання вказала, що не заперечує проти викладеного в позовній заяві та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] ( а. с. 135 ), додано разом із заявою копію коду платника податків та паспорта ( а. с.136, 37 ). Ухвалою суді від 22.07.2024 року визнано обов`язкову участь відповідача [PERSON] ( а. с. 140-141 ). Ухвалою суду від 30.08.2024 року повторно визнано обов`язкову явку відповідача в судове засідання та відкладено розгляд справи до 07.10.2024 року ( а. с.147-148 ). 07 жовтня 2024 року позивач та його представник не з`явилися, 07.10.2024 року за вх. № 51646 судом отримано заява від [PERSON] , представника позивача, в якій остання просила справу розглянути без їхньої участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити. При винесені рішення просили врахувати той факт, що відповідач не одноразово не з`явилась за викликом суду, визнала позов. Також, просила взяти до уваги рішення органу опіки та піклування. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява, отримана судом 22.07.2024 року за вх. № 39115, в якій [PERSON] просила суд розглянути справу без її участі ( а. с. 135 ). До того ж, відповідач отримала повістку 01.10.2024 року про розгляд справи, що відбудеться 07.10.2024 року, про що свідчить роздруківка з поштового відстеження ( а. с. 154 ). Треті особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Богуславської міської ради та Військова частина [NUMBER] в судове засідання представників не направили, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчать Довідки про доставку електронного документу ( а. с.15, 153 ). Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України). Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України). Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21). Крім того, Верховний Суд виходить із того, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю ( ч. 10 ст. 128 ЦПК України ). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що треті особи обізнані про наявність на розгляді в суді вищевказаної цивільної справи, оскільки отримували з суду кореспонденцію, про що свідчать поштові рекомендовані повідомлення про вручення. Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України», сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Як зазначено у позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні «Чірікоста і Віола проти Італії», сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до п. 2, 6 ч. 2 ст. 43, ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники справи та їх представники зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії встановлені судом та добросовісно користуватися своїми процесуальними правами. Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Від третіх осіб Органу опіки та піклування виконавчого комітету Богуславської міської ради та Військової частини [NUMBER] заяв та клопотань не надходило, в тому числі про відкладення. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. В свою чергу, представник позивача та відповідач скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення надані позивачем та його представником на попередніх судових засіданнях, свідків, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Богуславського районного суду Київської області від 10.08.2023 року ( а. с. 7). За час перебування у шлюбі, у сторін по справі народилася дитина - донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Богуславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) від 28 липня 2020 року, актовий запис за № 115 ( а. с. 10 ). Вищевказаним судом рішенням встановлено, що дитина [PERSON] зареєстрована та проживає разом з [PERSON] . З Акту обстеження умов проживання № 38 від 09.05.2023 року на підставі звернення [PERSON] встановлено, що на час обстеження [PERSON] , [INFO] , мати дитини, не проживає, місце проживання не відоме з 20.04.2023 року ( а. с.15 ). Згідно розгляду заяви [PERSON] , Національною поліцією України, відділення поліції № 2 Обухівського РУП ГУНП в Київській області від 24.05.2023 року за результатами повідомлено, що звернення від 05.05.2023 року розглянуто та прийнято рішення, що в разі встановлення місця перебування гр. [PERSON] , її буде притягнуто до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків ( а. с.16 ). З Актів обстеження побутових умов проживання сім`ї [PERSON] від 20.06.2023 року за вих. № 05-21/52а, від 20.07.2023 року за вих. № 05-21/57а, від 23.08.2023 року за вих. № 05-21/63а, від 21.09.2023 року за вих. № 05-21/75а, від 25.10.2023 року за вих. № 05-21/83а, від 4.11.2023 року за вих. № 05-21/93, станом на час обстеження житлового будинку в господарстві були присутні три людини: власник будинку - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , [INFO] зареєстрований у вказаному будинку з батьками та дитиною, але з березня місяця перебуває на службі в ЗСУ. На час обстеження мами [PERSON] , [INFO] не було. Зі слів бабусі, дідусь та бабуся не перешкоджають спілкування з дитиною, але мама не виявляє бажання зустрітися з дитиною ( а. с.18-23). Рішенням Богуславської міської ради від 20.03.2024 року за № 79/3 затверджено Висновок щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] ( а. с. 71 ). Висновком щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування, робить висновок про свідоме небажання матері виконувати батьківські обов`язки по вихованню дочки та про наявність підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ( а. с. 72-73 ). У вказаному висновку зазначено, що факт свідомого небажання матері дитини виконувати батьківськи обов`язки підтверджуються письмовою заявою, в якій [PERSON] не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. При спілкуванні в телефонному режимі працівників служби з [PERSON] , остання повідомила, що не може виконувати батьківські обов`язки у зв`язку із певними власними проблемами, та не заперечує про позбавлення її батьківських прав. Додано з боку органу опіки та піклування Богуславської міської ради Акт обстеження умов проживання № 19 від 07.03.2024 року ( а. с. 80 ). У вказаному Акті вказано, що [PERSON] з квітня 2023 року проживає спільно з дідусем та бабусею за адресою: [ADDRESS] . Умови для дитини створені належні. Батько дитини перебуває на службі в ЗСУ, мати дитини [PERSON] , проживає окремо. Мати дитини спілкується з дочкою в телефону режимі, матеріально дочку не утримує. З Характеристики на [PERSON] , [INFO] вбачається, дитину приводить в садочок в основному бабуся, але коли тато у відпустці, то приводить в садочок і забирає Мілану тато. Бабуся і тато завжди цікавляться життям дівчинки в садочку, приділяють їй достатньо уваги та навчають дівчинку ( а. с. 91 ). Згідно Довідки № 05-15/23 від 18.03.2024 року, виданої виконавчим комітетом Богуславської міської ради сіл Семигори, Вільховець, Половецье, Калінівка та підписана старостою вказаних сіл [PERSON] , в період з 20 квітня 2023 року мати, [PERSON] , не появлялася в селі Вільховець Обухівського району Київської області і в житті своєї доньки [PERSON] , [INFO] , ніякої участі не приймає ( а. с. 92 ). Так, висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету міської ради щодо про позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 595/1638/19, провадження № 61-3503 св 21. Оскільки мати дитини, [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання доньки, не проявляє щодо неї батьківської турботи, участі у житті доньки не приймає, не піклується, позивач просив позбавити останню батьківських прав. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідач [PERSON] в свою чергу в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи, проігнорувала остання і обов`язкову явку до суду, така явка судом визнавалася двічі. Тобто, саме таким чином розпорядилися своїми правами відповідач. Зазначене свідчить про байдужість відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Навпаки, 22 липня 2024 року за вх. № 39115 судом отримано заяву від відповідача [PERSON] , в якій остання вказала, що не заперечує проти викладеного в позовній заяві та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] ( а. с. 135 ). Як встановлено та зазначено вище, не заперечувала відповідач [PERSON] щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] і під час розгляду вказаного питання органом опіки та піклування Богуславського міської ради. У вищевказаному висновку зазначено, що факт свідомого небажання матері дитини виконувати батьківськи обов`язки підтверджуються письмовою заявою, в якій [PERSON] не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. При спілкуванні в телефонному режимі працівників служби з [PERSON] , остання повідомила, що не може виконувати батьківські обов`язки у зв`язку із певними власними проблемами, та не заперечує про позбавлення її батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, не виконання своїх батьківських обов`язків стосовно доньки [PERSON] з боку відповідача, підтверджено і свідками, які були допитані в судовому засіданні 22.05.2024 року ( а. с. 108-115 ), а також матеріалами справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову ( ч. 4 ст. 206 ЦПК України ). Отже, визнання позову відповідачем свідчить про те, що остання дійсно не бажає змінити своє ставлення щодо виконання своїх батьківських обов`язків стосовно своєї малолітньої дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини (cт. 18 Конвенції про права дитини). Всі наведені вище факти, як кожен окремо так в сукупності, свідчать проте, що відповідач свідомо ухиляється від покладеного на неї обов`язку по вихованню своєї доньки, не піклується про фізичний і духовний її розвиток, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не проживає разом з нею. Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.06.2021 року у справі № 466/9380/17. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц. СК України (ст. 171), Закон України «Про охорону дитинства (ст. 9), Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року та інші нормативно-правові акти гарантують дитині право бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх (в кожній справі суддя приймає рішення щодо цього питання враховуючи індивідуальні об`єктивні та суб`єктивні фактори). З`ясування думки дитини у цивільному процесі можна визначити як загальний процес (сукупність дій суду), що спрямовані на реалізацію гарантованого законом права дитини бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх. Відсутня чітка регламентація процедури здійснення з`ясування думки дитини судом, у зв`язку з чим, залежно від обставин конкретної справи таке з`ясування може здійснюватись за допомогою різних методів (наприклад, думка дитини може відображатись у письмових доказах (висновках психологічних досліджень, висновках органів опіки та піклування, письмових зверненнях дитини до суду, тощо); електронних доказах (відео, аудіо зверненнях до суду, повідомленнях у соціальних мережах, тощо); висновках психологічної експертизи, психологічного обстеження; показаннях дитини (особисто в залі судового засідання, за допомогою відео конференції)). Національне законодавство також відображає принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, зокрема, статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При цьому Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно із статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, (далі - Європейська конвенція) дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами, використання яких вона може вимагати: a) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; c) бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення. У статті 6 «Порядок прийняття рішення» Європейської конвенції визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 640/15771/19. У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. Аналогічної позиції притримується і судова практика. Зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц визначено, що: «Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Згідно з вимогами статті 171 Сімейного кодексу України - дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Так, судом було вирішено не вислуховувати димку дитини враховуючи її вік, відстань між місцем знаходження дитини та судом, який розглядає дану справу. Окрім цього, враховано судом і запроваджений в країні воєнний стан, постійними повітряними тривогами. Також у постанові ВС від 23 травня 2018 року у справі № 682/966/17 (провадження № 61-14940св18) зроблено висновок про те, що якщо дитина малолітнього віку, судове рішення не може бути скасоване лише з тих підстав, що думка дитини не була з`ясована. За наведених вище підстав суд прийшов до переконання, що відповідач по справі, в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання батьківських обов`язків. В судовому засіданні встановлено відсутність об`єктивних підстав, які б зумовлювали таку тривалу неналежну поведінку матері по відношенню до своєї доньки, тому суд приходить до переконання, що інші заходи впливу на відповідача, окрім позбавлення її батьківських прав, будуть недостатніми, а позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати в першу чергу саме інтересам дитини. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування матір`ю своїм батьківським обов`язком, є всі підстави щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Питання щодо можливості позбавлення батьківських прав вирішувалось також Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 638/1496/17-ц (провадження № 61-35874св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 16 червня 2021 року у справі № 315/1279/19 (провадження № 61-3821св21). У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 296/7848/16-ц (провадження № 61-43695св18) зазначено, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Як встановлено та зазначено вище, мати дитини [PERSON] з квітня 2023 року залишила дитину, з того часу, з дитиною практично не спілкується, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, матеріальної допомоги не надає, не бере жодної участі у вихованні доньки, позов визнала та не запручувала щодо позбавлення її батьківських прав, що свідчить про свідоме нехтування нею своїми обов`язками. За наведених вище підстав, суд прийшов до переконання, що відповідач по справі, в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Однак суд зазначає, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 331/8310/15, провадження № 61-4879св20. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»). Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, що беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з розглядом справи і рішенням, а у випадках звільнення від сплати цих людей - це витрати держави, яку воно несе у зв`язку з рішенням конкретної справи. Так, при зверненні до суду з вищевказаним позовом, позивач сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією ( а. с. 48 ), ставки якого діяли на час подачі вказаного позову до суду. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вищевказаному розмірі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved