Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

У червні 2024 року представник позивача [PERSON] від імені та в інтересах позивача [PERSON] звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з позовною заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування. Позовні вимоги представник позивача мотивував тим, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті залишилася спадщина, яка складається із права на земельну частку (пай) 4,07 умовних кадастрових гектарів із земель, які перебували в колективній власності колишнього КСП «Мічурінець», які розташовані на території Носівської міської ради (раніше Держанівської сільської ради Носівського району) Чернігівської області, що належало померлому на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серія ЧН № 0221011, виданого на підставі рішення Носівської РДА Чернігівської області від 01 липня 1996 року № 155, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 11. Спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняла його мати [PERSON] , але не оформила своїх спадкових прав. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті залишилася спадщина, яка складається із права на земельну частку (пай) площею 4,07 умовних кадастрових гектарів із земель, які перебували в колективній власності колишнього КСП «Мічурінець», які розташовані на території Носівської міської ради (раніше Держанівської сільської ради Носівського району) Чернігівської області, що належало її померлому сину [PERSON] на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серія ЧН № 0221011, виданого на підставі рішення Носівської РДА Чернігівської області від 01 липня 1996 року № 155 Носівською РДА Чернігівської області 20 серпня 1996 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 11, яке вона фактично успадкувала після смерті [PERSON] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняла спадкоємець за заповітом - онука [PERSON] . Позивач [PERSON] зверталася до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав після померлої [PERSON] , але нотаріус роз`яснив про неможливість видачі свідоцтва про право на вищевказане спадкове майно у зв`язку з тим, що сертифікат на земельну частку (пай) серія ЧН № 0221011 не відповідає вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат», а саме: в по батькові спадкодавця є виправлення, не застережені в установленому порядку, а також у свідоцтві про смерть прізвище спадкодавця вказано як [PERSON] , а у сертифікаті на право на земельну частку (пай) - [PERSON] . У зв`язку з тим, що в сертифікаті на право на земельну частку (пай) прізвище власника сертифіката зазначене [PERSON] , а дійсне прізвище спадкодавця, зазначене у свідоцтві про смерть, - [PERSON] , позивач не може реалізувати своє право на спадщину на вищевказане право на земельну частку (пай), тому представник позивача просив судовим рішенням встановити, що даний сертифікат на право на земельну частку (пай) належить [PERSON] та визнати за позивачем право на вищевказану земельну частку (пай) у порядку спадкування після [PERSON] . Ухвалою судді від 26 червня 2024 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 12 вересня 2024 року. У підготовче судове засідання позивач та представник позивача [PERSON] не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву, у якій указав, що він підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу без його участі та без участі позивача. Представник відповідача Носівської міської ради Чернігівської області в судове засідання не з`явилася, але до початку судового розгляду справи по суті направила до суду заяву, у якій указала, що відповідач визнає позовні вимоги, проти задоволення позову не заперечує та просить справу розглянути за відсутності представника відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідачем визнано позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст. 12 ЦПК України. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст. ст. 77-78 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, у силу вимог ст. ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право є сертифікат про право на земельну частку (пай). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя набув право на земельну частку (пай) площею 4,07 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із земель колишнього КСП «Мічурінець» на території Держанівської сільської ради Носівського району (нині територія Носівської міської ради Чернігівської області). На його ім`я було виписано та видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0221011, який зареєстровано в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 11 від 20 серпня 1996 року. Державний акт на право власності на земельну ділянку взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) по КСП «Мічурінець» Ноівського району Чернігівської області [PERSON] не отримував. Вартість земельної ділянки згідно із сертифікатом на право на земельну частку (пай) станом на 01 січня 2023 року становить 57379,63 грн. Ці обставини підтверджуються копією повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 29-25-0.5-2685/2-23 від 31 травня 2023 року (а. с. 7) та копією сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0221011 (а. с. 12). Судом установлено, що [INFO] в с. Адамівка Носівського району Чернігівської області помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 10). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з довідкою № 88, виданою виконавчим комітетом Носівської міської ради Чернігівської області 24 січня 2023 року, [PERSON] фактично прийняла управління і володіння спадковим майном після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] , на момент смерті проживали разом та вели спільне господарство (а. с. 72). Судом установлено, що за життя [PERSON] заповіту не складав, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 49). Отже, спадкоємство після його смерті здійснюється за законом. Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), той з подружжя, який його пережив, і батьки (усиновителі) померлого. [PERSON] була матір`ю померлого [PERSON] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а. с. 8). Отже, [PERSON] була спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . Відповідно до експертного висновку Інституту української мови № 307/354 від 27 жовтня 2021 року записані в офіційних документах форми прізвища [PERSON] та [PERSON] функціонально ідентичні - ідентифікують ту саму особу - [PERSON] (народжений [INFO] ) (а. с. 27). Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом установлено, що до майна померлої [PERSON] спадкова справа не заводилася, що підтверджується повідомленням Державного нотаріального архіву (а. с. 47) та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а. с. 51). Отже, спадщину після смерті [PERSON] прийняла мати [PERSON] у силу ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (а. с. 51). Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, після смерті [PERSON] його мати [PERSON] успадкувала фактично право на земельну частку (пай) площею 4,07 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із земель колишнього КСП «Мічурінець» на території Держанівської сільської ради Носівського району (нині територія Носівської міської ради Чернігівської області), однак не оформила своїх спадкових прав. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 13). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 07 липня 2000 року секретарем виконкому Держанівської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за № 96, яким свій будинок з надвірними будівлями і все майно, що буде належати на день її смерті і на що за законом вона матиме право, заповідала своїй онучці [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 59) та копією заповіту (а. с. 20). Отже, спадкування після її смерті здійснюється за заповітом. Згідно з експертним висновком Інституту української мови № 056102-m-2 від 21 лютого 2011 року прізвища [PERSON] та [PERSON] попри розбіжності в орфографічній фіксації в документах, наданих для експертизи, є ідентичними. Розбіжності між зазначеними прізвищами можуть бути наслідком локальних говіркових особливостей, фонетичного впливу російської мови та неусталеності правил міжмовного перетворення (а. с. 21). Судом установлено, що [PERSON] є онукою [PERSON] (а. с. 18, 19, 22). Судом установлено, що до майна померлої [PERSON] . Носівської державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за № 17/2011 (а. с. 56-57), що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а. с. 58). Із копії спадкової справи встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла [PERSON] , подавши у визначений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У судовому засіданні встановлено, що позивач зверталася до Носівської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав на право на земельну частку (пай) по КСП «Мічурінець» після померлої бабусі [PERSON] . Нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) із земель колишнього КСП «Мічурінець», підтверджене сертифікатом серії ЧН № 0221011, у зв`язку з тим, що у свідоцтві про смерть прізвище спадкодавця зазначається як [PERSON] , а в сертифікаті на право на земельну частку (пай) прізвище - [PERSON] . Крім того, сертифікат не відповідає вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат», а саме: у по батькові спадкодавця є виправлення, не застережені в установленому порядку. Відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину підтверджується копією постанови державного нотаріуса Носівської державної нотаріальної контори Киреєвої Л.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 835/02-31 від 6 жовтня 2023 року (а. с. 23). Так, позивач звернулася до суду із цим позовом та просить суд встановити факт належності [PERSON] сертифіката на земельну частку (пай) та визнати на нею право на спадкову частку (пай). Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Судом установлено, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0221011, який зареєстровано в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 11 від 20 серпня 1996 року, виписаний на прізвище [PERSON] , дійсно належав [PERSON] . Крім того, сертифікат має не застережені в установленому порядку виправлення у написанні по батькові його власника. Проаналізувавши перевірені і оцінені судом докази та законодавство, суд переконався, що позивачем надані належні, достовірні, допустимі докази на підтвердження заявленої вимоги про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, які не викликають сумніву і є достатніми для встановлення юридичного факту належності [PERSON] вищевказаного сертифіката на право на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Мічурінець», розташовану на території с. Адамівка (нині - територія Носівської міської ради Чернігівської області). У позасудовому порядку виправити допущені у вказаному вище правовстановлюючому документі розбіжності в написанні прізвища власника неможливо. Установлення цього факту має для позивача юридичне значення, адже дозволить позивачеві реалізувати спадкові права, а тому позовна вимога про встановлення факту належності правовстановлюючого документа підлягає задоволенню. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Відповідно до ч. 6 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» одним із документів, що посвідчують право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Згідно з п. п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України громадянам-власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Видача дубліката чи повторного сертифіката на право на земельну частку (пай) законодавством не передбачена. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позовна вимога про визнання за позивачем права на земельну частку (пай) також підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved