Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

07.08.2023 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] , у якій просить стягнути з [PERSON] як спадкоємця заборгованість спадкодавця [PERSON] у розмірі 32\~000,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між [PERSON] та [PERSON] склалися договірні відносини щодо передачі в позику грошових коштів у розмірі 32\~000,00 з кінцевим терміном повернення до 31.12.2019, про що власноручно була написана розписка про отримання грошових коштів позичальником. У липні 2019 позичальник [PERSON] помер. В подальшому, позивачем, як кредитором було у визначений строк пред`явлено вимоги до спадкоємців після померлого спадкодавця шляхом подачі заяви за місцем відкриття спадщини до Третьої запорізької державної нотаріальної контори. Разом з тим, від державного нотаріуса отримано відповідь про долучення вимоги до спадкової справи, проте не було повідомлено про видачу свідоцтва про право на спадкування, в добровільному порядку спадкоємцями не виконані грошові зобов`язання, борг не повернуто. У зв`язку з невиконанням відповідачем як спадкоємицею першої черги за законом, грошового зобов`язання, позивач звернувся до суду. 11.08.2023 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя заяву [PERSON] залишено без руху, а позивачу надано термін для усунення недоліків. 23.08.2023, на виконання ухвали судді від 11.08.2023, [PERSON] надано заяву про усунення недоліків. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.08.2023 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, сторонам по справі надано строк для подання заяв по суті справи. Витребувано у Третьої Запорізької державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи, відкриту після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . На виконання вимог ухвали суду від 28.08.2023 у частині витребування доказів, до суду з Третьої запорізької державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи, заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 06.10.2023 від представника відповідача - адвоката Барчука В.І., надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач вважає позовну заяву безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] не відомо про укладання між позивачем та її померлим сином [PERSON] договору позики у вигляді розписки від 18.05.2019 на суму 32\~000,00 грн. Крім того, позивачем не надано жодних доказів отримання [PERSON] вказаних грошових коштів, а також доказів наявності у позивача вказаної суми. Крім того, позивачем не надано доказів пред`явлення вимоги кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені ч. 2, 3 ст. 1282 ЦК України. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні, просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, відповідачка пояснила, що її син був наркозалежним, помер через два місяці після складання розписки, підстав для позики у нього не було, а позивач скористався його хворобливим станом, та намагається безпідставно з неї стягнути кошти. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та заперечення відповідача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 11, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, та на підставі доказів, наданих сторонами по справі. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , виданого Вознесенівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. На запит суду державним нотаріусом Третьої запорізької державної нотаріальної контори Коцило С.В. була надана копія спадкової справи № 271/2019 після смерті [PERSON] , відповідно до якої до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини звернулася спадкоємець за законом [PERSON] , яка є матір`ю померлого [PERSON] 22.01.2020 надійшла претензія до спадкоємців зареєстрована Третьою запорізькою державною нотаріальною конторою за № 21 (спадкова справа № 271/2019), згідно якої [PERSON] просив прийняти зазначену претензію та донести її до спадкоємців померлого [PERSON] про зобов`язання останнього перед позивачем щодо оплати боргу за розпискою у розмірі 32\~000,00 грн. З оригіналу розписки від 18.05.2019, складеної від імені [PERSON] , вбачається, що між останнім та [PERSON] як позикодавцем склалися договірні відносини щодо передачі в позику грошових коштів у розмірі 32\~000,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 31.12.2019. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження договору та його умов може бути представлена розписок позичальника або інший документ, який посвідчу є передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка підписана відповідачем є підтвердженням укладення договору. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Верховний суд України у постанові від 13.12.2017 у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц від 16.01.2019. Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Статтями 1268, 1269, 1270 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Правовідносини, що виникли між позикодавцем та позичальником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між позикодавцем і спадкоємцем боржника й мають вирішуватись у порядку положень ст. 1282 ЦК України. Відповідно до положеньстатті 1282\~Цивільного кодексу\~України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. За змістом наведених вище норм права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Звідси обов`язок спадкоємців боржника перед кредиторами спадкодавця виникає лише у межах, передбаченихстаттею 1282 Цивільного кодексу України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Відповідно до матеріалів копії спадкової справи № 271/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] , свідоцтво про прийняття спадщини не видавалось. Докази того, що померлий [PERSON] був власником якогось майна матеріали справи не містять. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, встановити дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц (№61-25487св18). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем до суду не було надано доказів щодо видачі відповідачці [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, складу успадкованого майна та оцінки спадкового майна з метою визначення його вартості. Відповідно до відповіді на запит державного нотаріуса від 08.01.2020 № 04-07/3/23343, на день смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , (а.с.30), однак відомостей щодо цієї особи матеріали справи не містять. Та клопотань щодо залучення даної особи до суду не надходило. Більше того, позивач не послався на існування інших спадкоємців після смерті [PERSON] . Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи, що суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, відшкодування судових витрат у разі відмови у позові не передбачено.

Outcome: dismissed