Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. У лютому 2024 року [PERSON] (далі «Позивач») через свого представника звернулася до суду з даним позовом до Білоцерківської міської ради Київської області (далі «Відповідач») про визнання права на завершення приватизації. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на такі обставини. [INFO] померла мати Позивача - [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема на: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1818 га, кадастровий номер 3220489501:03:007:0095, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,18 га, кадастровий номер 3220489501:03:007:0008, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 16.02.2023 року Позивач, як донька спадкодавця, прийняла спадщину шляхом звернення із заявою до Першої білоцерківської державної нотаріальної контори, на підставі якої було заведено спадкову справу №17/2023. 05.12.2023 року державний нотаріус Першої білоцерківської державної нотаріальної контори Кравець А.В. видала свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі за №1-1123, та свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається із земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) , площею 0,1818 га, кадастровий номер 3220489501:03:007:0095, розташовану за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі за №1-1127. Проте, державним нотаріусом Першої білоцерківської державної нотаріальної контори Кравець А.В. Позивачу було усно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,18 га, кадастровий номер 3220489501:03:007:0008, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Відповідно до Витягу з рішення Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 23.10.2020 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам», [PERSON] , отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,18 га у власність, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадкодавець [PERSON] на підставі ст. 81 Земельного Кодексу України ще за життя розпочала процедуру приватизації земельної ділянки та замовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у її власність у ПП «ГЕОСВІТ-2012». Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1814808252021 від 26.01.2021 року підтверджується факт реєстрації в ДЗК земельної ділянки із кадастровим номером 3220489501:03:007:0008, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1800 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Означена земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі 26.01.2021 року Відділом у Черняхівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, виготовленої 20.12.2020 року інженером-землевпорядником ПП «ГЕОСВІТ-2012» Скороход О.А. Проект землеустрою було подано [PERSON] для затвердження до Білоцерківської міської ради, однак його затвердження не відбулося по причині смерті матері Позивача. Таким чином, приватизація вказаної земельної ділянки не завершена, а тому Позивач не в змозі оформити право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, у зв`язку з чим, 26.12.2023 року вона через свого представника звернулася до відповідача з заявою, в якій просила надати дозвіл на завершення процедури приватизації на земельну ділянку площею 0,1800 га, кадастровий номер 3220489501:03:007:0008 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS] , однак Білоцерківською міською радою Київської області листом №297/01-11 від 29.01.2024 року їй було фактично відмовлено як спадкоємцю у завершенні процедури приватизації. З огляду на викладене, Позивач просила суд визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,1800 га, кадастровий номер 3220489501:03:007:0008, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та право на проведення державної реєстрації речового права на земельну ділянку площею 0,1800 га, кадастровий номер 3220489501:03:007:0008, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи. 26.02.2024 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 64). 06.06.2024 року ухвалою суду підготовче провадження у даній справі було закрито, призначено її до судового розгляду по суті (а.с. 83). У судові засідання представник Позивача не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони Позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Просила судові витрати по справі залишити за Позивачем (а.с. 94). У судові засідання представник Відповідача не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив розглянути дану справу без його участі, при розгляді справи поклався на розсуд суду (а.с. 74). У зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно із ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлені наступні обставини. [INFO] померла мати Позивача - [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема на: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1818 га, кадастровий номер 3220489501:03:007:0095, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,18 га, кадастровий номер 3220489501:03:007:0008, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 16.02.2023 року Позивач, як донька спадкодавця, прийняла спадщину шляхом звернення із заявою до Першої білоцерківської державної нотаріальної контори, на підставі якої було заведено спадкову справу №17/2023. 05.12.2023 року державний нотаріус Першої білоцерківської державної нотаріальної контори Кравець А.В. видала свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі за №1-1123, та свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається із земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) , площею 0,1818 га, кадастровий номер 3220489501:03:007:0095, розташовану за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі за №1-1127. Проте, державним нотаріусом Першої білоцерківської державної нотаріальної контори Кравець А.В. Позивачу було усно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,18 га, кадастровий номер 3220489501:03:007:0008, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Відповідно до Витягу з рішення Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 23.10.2020 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам», [PERSON] , отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,18 га у власність, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадкодавець [PERSON] на підставі ст. 81 Земельного Кодексу України ще за життя розпочала процедуру приватизації земельної ділянки та замовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у її власність у ПП «ГЕОСВІТ-2012». Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1814808252021 від 26.01.2021 року підтверджується факт реєстрації в ДЗК земельної ділянки із кадастровим номером 3220489501:03:007:0008, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1800 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Означена земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі 26.01.2021 року Відділом у Черняхівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, виготовленої 20.12.2020 року інженером-землевпорядником ПП «ГЕОСВІТ-2012» Скороход О.А. Проект землеустрою було подано [PERSON] для затвердження до Білоцерківської міської ради, однак його затвердження не відбулося по причині смерті матері Позивача. Таким чином, приватизація вказаної земельної ділянки не завершена, а тому Позивач не в змозі оформити право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, у зв`язку з чим, 26.12.2023 року вона через свого представника звернулася до відповідача з заявою, в якій просила надати дозвіл на завершення процедури приватизації на земельну ділянку площею 0,1800 га, кадастровий номер 3220489501:03:007:0008 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS] , однак Білоцерківською міською радою Київської області листом №297/01-11 від 29.01.2024 року їй було фактично відмовлено як спадкоємцю у завершенні процедури приватизації. Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Стаття 13 ЄКПЛ вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)). У справі «Кудла проти Польщі» ЄСПЛ зазначив, що засіб захисту є ефективним, тільки якщо він доступний і достатній. Він має бути достатнім не тільки в теорії, а й на практиці, повинен бути ефективним на практиці, й по закону з урахуванням індивідуальних обставин справи. У справі «Зінченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, в якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. На додаток до статті 13, два інші положення Конвенції також вимагають від держав запровадити засоби правового захисту для запобігання порушенню прав, які захищає Конвенція: пункт 4 статті 5 (habeas corpus) і пункт 1 статті 6 (справедливий судовий розгляд). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. У постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року по справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 року по справі № 910/11511/18 зазначено, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський Суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Верховний Суд у своїй постанові від 26.04.2023 р. вказав, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~ Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України. Висновки суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 350/67/15-ц, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.04.2019 року у справі № 723/1061/17 та від 25.03.2020 року у справі № 158/1672/17 викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному - якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Приймаючи до уваги те, що спадкодавець [PERSON] за життя розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, площею 0,1800 га, з кадастровим номером 3220489501:03:007:0008, проте у зв`язку зі смертю, не встигла оформити право власності на неї, Позивач [PERSON] , не може набути право власності на вказану земельну ділянку, а набуває лише майнові права щодо неї. Оскільки Білоцерківською міською радою Київської області фактично відмовлено Позивачу у завершенні розпочатої [PERSON] приватизації земельної ділянки, Позивач [PERSON] , як єдиний спадкоємець померлої [PERSON] , має право на її завершення в порядку спадкування. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі наданих сторонами та витребуваних судом доказів. Розподіл судових витрат. Судові витрати необхідно залишити за Позивачем на підставі заяви її представника (а.с. 94). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved