Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №R01.00602.00355818 від 15.01.2018 у розмірі 21162,88 грн. та понесені судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань та не погашає заборгованість за вказаним договором, що є підставою для позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 12.03.2024 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 35). 01.05.2024 надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, в якому він зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором R01.00602.00355818 від 15.01.2018 не підтверджує перехід суми боргу за цим договором та достовірність його суми згідно вимог бухгалтерського обліку. Позивачем не надано доказів переходу прав кредитора саме за вказаним кредитним договором, а наданий витяг з реєстру боржників №3 до договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 сформовано самим представником, що не підтверджує достовірність зазначених в ньому даних. Представник відповідача просить застосувати строк позовної давності та відмовити у позові (а.с. 43-58). 06.05.2024 представник позивача надіслала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що позивач на підставі договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 набув право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним між АТ «ІДЕЯ БАНК» та [PERSON] . Представник позивача вважає, що доводи відповідача стосовно не доведення переходу права вимоги за кредитними договорами від первісних кредиторів до ТОВ «ФК «ЄАПБ» є безпідставними та необгрунтованими. На думку представника позивача, строк позовної давності починає відраховуватись з моменту відступлення права вимоги, а саме після підписання договору факторингу №07072023, адже тільки з цього моменту позивач довідався про порушення відповідачем кредитних зобов`язань. Відповідно до графіку платежів по кредитному договору №R01.00602.00355818 від 15.01.2018, дата остаточного повернення кредиту 15.03.2022, тому строк позовної давності слід відраховувати від цієї дати, а відтак він закінчується 15.03.2025. Представник позивача звертає увагу суду на те, що оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. До того ж, звертає увагу суду на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовувало жодних штрафних санкцій до відповідача, що проглядається в розрахунку заборгованості (а.с. 62-77). 29.05.2024 представник відповідача подав до суду заперечення, в яких зазначив, що надані додаткові докази, а саме довідка-розрахунок заборгованості за кредитним договором від 15.01.2018 станом на 07.07.2023 та виписка з особового рахунку з 15.01.2018 по 07.07.2023 не узгоджуються між собою, оскільки мають різні суми 21162,88 грн. у довідці та 21791,92 грн. у виписці по рахунку, тому викликають сумнів, оскільки мають очевидні ознаки скасування підпису та печатки уповноваженої особи банку із попередньо створеного документу. Разом з цим, позивач замовчує те, що відповідач за період з 15.02.2018 по 26.03.2019 на погашення кредиту сплатила 6580 грн. Останній платіж за кредитним договором здійснено 26.03.2019, тому позивач викупив заборгованість 07.07.2023 із простроченим строком позовної давності (а.с. 83-87). В судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги визнали частково в частині заборгованості за тілом кредиту в сумі 8631 грн., однак просили суд застосувати строк позовної давності, і при цьому, представник відповідача зазначив, що на правовідносини, які виникли в даній справі не поширюється зупинення строків позовної давності у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби. Представник позивача у позовній заяві та у відповіді на відзив просив суд провести розгляд справи без її участі та задовольнити позовні вимоги. Заслухавши пояснення відповідача та її представника, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.01.2018 між [PERSON] та ПАТ\~«ІДЕЯ БАНК»\~укладено кредитний договір №R01.00602.003555818, підписана заява-анкета, та паспорт споживчого кредиту, за змістом яких [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 15211,92 гривень, на 50 місяців, процентна ставка, відсотків річних: 22,32 %, тип процентної ставки: фіксована (а.с. 4-7). Окрім того 15.01.2018 [PERSON] підписала заяву № R01.00602.003555818 про акцепт публічної оферти ПАТ «ІДЕЯ БАНК» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку ПАТ «ІДЕЯ БАНК» (а.с. 8). 07.07.2023 між АТ «ІДЕЯ БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 07072023, у відповідності до якого ПАТ «ІДЕЯ БАНК» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає права вимоги за плату та на умовах, що визначені договором (а.с. 12-13). З огляду на те, що договір факторингу не є нікчемним за законом та не визнаний судом недійсним, ТОВ «ФК «ЄАПБ» на підставі чинного договору набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідно до реєстру боржників № 3 права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № R01.00602.003555818 в сумі 21162,85 грн. (а.с. 14, 71-72). Як зазначено у пункті 5.2 договору факторингу, в день підписання Реєстру боржників, за умови виконання ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язань, передбачених п. 4.1 цього Договору, ПАТ «ІДЕЯ БАНК» втрачає права на будь-які плати боржників в оплату їх заборгованостей за первинними договорами. В разі звернення боржників до АТ «ІДЕЯ БАНК» з приводу виконання зобов`язань за відступленими ТОВ «ФК «ЄАПБ» правами вимог, ПАТ «ІДЕЯ БАНК» повідомляє про необхідність виконання зобов`язань на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ». Згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитними договором №R01.00602.003555818 від 15.01.2018, [PERSON] станом на 07.07.2023 має заборгованість у розмірі 21162,88 грн. з яких: 12238,63 грн.\~заборгованість за основним боргом; 8924,25 грн.\~заборгованість за відсотками (а.с. 11, 77). Отже, надані позивачем розрахунок заборгованості та витяг з реєстру боржників у сукупності є належними та допустимими доказами у справі, підтверджують факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором. Крім того, на підтвердження погашення заборгованості відповідач надала квитанції від 16.04.2018, від 10.05.2018, від 16.08.2018, від 14.06.2018, від 12.03.2018, від 12.02.2018, від 19.11.2018, від 16.10.2018, від 10.07.2018, від 17.09.2018, від 18.12.2018, від 17.01.2019, від 21.03.2019, від 16.02.2019, від 26.03.2019, в яких зазначено, що призначенням платежу є повернення кредиту згідно договору № R01.00602.003555818 (а.с. 47-51, 53-55). Таким чином, [PERSON] сплатила 6580 грн. на погашення заборгованості, яка складається з тіла кредиту та відсотків за кредитним договором №R01.00602.003555818 від 15.01.2018, укладеним між нею та АТ «ІДЕЯ БАНК». Досліджена судом виписка по рахунку надана представником позивача (а.с. 74-75) не є належним доказом, оскільки з неї не можливо встановити рух коштів по рахунку позичальника. Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування(частина 2 статті 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач, отримавши обумовлену у кредитному договорі суму, належним чином не виконала взяті на себе кредитні зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підтверджується письмовими доказами та підлягає стягненню із позичальника на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ». Натомість за правилом частини 2 статті 78 ЦПК України на спростування вказаного розрахунку відповідачем контррозрахунку надано не було. Отже, надані позивачем розрахунок заборгованості та витяг з реєстру боржників у сукупності є належними та допустимими доказами у справі, відповідають вищенаведеним вимогам та підтверджують факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором. Доводи представника відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, не заслуговують на увагу з наступних підстав. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258\~ЦК\~України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) Відповідно до ст.\~253\~ЦК\~України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ч. 261ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266\~ЦК\~України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України). Як свідчать матеріали справи, датою звернення позивача із даною позовною заявою є 23.02.2024 (а.с. 29). Постановою Кабінету\~Міністрів\~України\~від 11\~березня\~2020\~року\~№\~211\~«Про\~запобігання\~поширенню на\~території\~України\~гострої респіраторної\~хвороби\~COVID-19,\~спричиненої\~коронавірусом\~SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України\~від 30\~березня 2020\~року №540-IX\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у\~редакції\~Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX\~перелічені всі\~статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі\~статті 259 ЦК України. Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21. Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та\~перехідних\~положень\~ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року). Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293\~ЦК\~України продовжуються на строк його дії. Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду 06 вересня 2023 року у справі №910/18489/20, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі 947/8885/21. Постановою Кабінету\~Міністрів\~України\~від 27.06.2023\~№651 карантин був відмінений з 30.06.2023. Крім того, продовження строку позовної давності передбачено п. 19 Перехідних положень\~ЦК\~України відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, позивачем строк позовної давності не пропущено. Також, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 3028,00 грн. (а.с. 28).

Outcome: approved