Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-02 00:00:00

29.04.2024\~ [PERSON] ,\~ яка проживає в [ADDRESS] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , в якому просить надати дозвіл на визначення та встановлення меж між її земельною ділянкою, яка розташована по [ADDRESS] та земельною ділянкою відповідача - [PERSON] , яка розташована по [ADDRESS] , у відповідності з даними земельно-кадастрової документації. Мотивуючи тим, що позивач має у власності житловий будинок по [ADDRESS] та земельну ділянку розміром 0,21га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідач [PERSON] не підписує протокол погодження меж земельної ділянки, а без його погодження вона не може виготовити проектну документацію та закінчити оформлення приватизації своєї земельної ділянки. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження отримав 21.05.2024, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи. Суд, перевіривши матеріали справи приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.02.2024, витягу № 75822065 про реєстрацію в Спадковому реєстрі та витягу № 365753440 від 14.02.2024\~ видно, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . (а.с.9-11). З копії відомості про встановлені межові знаки видно, що підпис власника суміжної земельної ділянки [PERSON] відсутній (а.с.8). З копії протоколу погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі видно, що він підписаний [PERSON] (а.с.5). [PERSON] зверталася до директора ПП «АНДВОЛ» із заявою на виготовлення технічної документації із землеустрою, що підтверджується її заявою та технічним завданням на встановлення меж земельної в натурі (на місцевості) (а.с.6,7). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями частини 2 статті 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Винесення в натурі (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (статті 79, 79-1 ЗК України). При цьому згідно підпункту «г» частини 1 статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Згідно із статтею 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Статтею 107 ЗК України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відповідно до статті 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідно до статті 126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. У відповідності до змісту пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення буд-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою.\~ Відповідно до вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Крім того, відповідно до вимог ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій, сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. Згідно ч.1 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів.\~\~ Разом з тим, згідно з п.7 цієї ж постанови, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. В погодженні меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами покладений принцип добровільності вчинення цієї дії суб`єктами земельних відносин. Земельним кодексом не передбачено жодної можливості зобов`язати землекористувачів суміжних земельних ділянок погоджувати межі земельних ділянок та не передбачені правові наслідки їхньої відмови від підписання акту, оскільки така відмова не тягне за собою відмову у встановленні меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками з урахуванням вимог п.3.12 Інструкції встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою\~\~\~\~ Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року, в якій зазначено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ знаків на зберігання. З чого зовсім не випливає, що в разі відмови суміжного землекористувача від підписання цих актів, процедура приватизації земельної ділянки має зупинитись. Тобто встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Суд розглядає справи по відновленню меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З позовної заяви видно, що описова її частина не відповідає прохальній, а саме: в описовій частині зазначено, що позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод користування земельною ділянкою та надання дозволу на визначення та встановлення меж земельної ділянки, а в описовій частині просить надати дозвіл на визначення та встановлення меж між її земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідача, конкретні вимоги до відповідача не ставить. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що позивачкою не надано будь-яких доказів порушення зі сторони відповідача її цивільного права чи інтересу внаслідок відмови у погодженні меж земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено перелік способів захисту порушених прав та інтересів у суді. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Проте, вибраний позивачкою спосіб захисту свого права не передбачений ст. 152 ЗК України, ст. 16 ЦК України. Відтак, у задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed