Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати договір довічного утримання від 15 квітня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 1246. Позовна заява мотивована тим, що 15 квітня 2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Ларисою Августинівною та зареєстровано в реєстрі за № 1246. За цим Договором Відчужувач (позивач) передає у власність Набувача (відповідача) належну їй на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] , а Набувач зобов`язується забезпечувати Відчужувача утриманням довічно, а у разі втрати здоров`я також довічно доглядом. На даний час склалась відповідна ситуація, коли відповідач (Набувач за Договором) перестав надавати утримання позивачу у повному обсязі. Зазначила, що спочатку відповідач (набувач) своєчасно виконував описані обов`язки, але з кінця 2021 року утримання (догляд) поступово почало сходити нанівець. Розуміючи, що ситуація після 2020 року (ковід) та наступна економічна ситуація у країні до даного часу була головним фактором послаблення виконання своїх обов`язків відповідач приймала часткове і неналежне виконання. Зауважує, що наразі, позивач у стані вже похилого віку, потребує якісного та всебічного догляду, забезпечення у повному обсязі потреб життєдіяльності: побуті, лікування, харчування. На переконання представника позивача, зазначені обставини є підставою для розірвання укладеного між сторонами договору довічного утримання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.07.2024 відкрите провадження у вказаній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. В підготовче судове засідання сторони не з`явилися. Від представника позивача адвоката Моргун Н.І. надійшла письмова заяви, в якій просить слухати справу в її відсутність, заявлені вимоги позивачем [PERSON] підтримує в повному обсязі. Від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Так судом встановлено, що 15.04.2016 сторони у справі уклали договір довічного утримання за умовами якого Відчужувач передає у власність Набувача належну їй на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] , яка належала Відчужувачу на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю. 04.06.2003 року за реєстровим № 2996, зареєстрований у КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації 27.06.2003 за реєстраційним № 1224044, номер запису № П-4-500, а Набувач зобов`язується забезпечувати Відчужувача утриманням довічно, а у разі втрати здоров`я також довічно доглядом. Ціна матеріального забезпечення була встановлена в розмірі 200 грн. на місяць. Дана обставина підтверджена копією відповідного договору та не заперечувалась сторонами. Отже, судом встановлено, що між сторонами склались договірні правовідносини щодо довічного утримання шляхом матеріального забезпечення та інших видів догляду відчужувача [PERSON] , набувачем квартири [PERSON] . На виконання умов договору [PERSON] передала [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 57428706 від 15.04.2016 року. Відповідно до умов договору, сторони визначили вартість даної квартири у розмірі 103 500 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525, 526 ЦК України). Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Наявність або відсутність вини набувача в невиконанні/неналежному виконанні умов договору, в сенсі конструкції п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК, не має значення для вирішення питання про розірвання такого договору. В даному випадку треба довести факт такого невиконання або неналежного виконання договору. При цьому обов`язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, з огляду на презумпцію вини відповідача у форматі цивільного судочинства, у відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76 ЦПК України покладається саме на відповідача, який надає це утримання. З урахуванням встановлених обставин справи, позиції відповідача, який фактично підтвердив факт неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором довічного утримання з 2021 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо розірвання договору є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Частиною першою статті 756\~ЦК України передбачено, що правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. Якщо договір був розірваний внаслідок невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов?язків, останній повинен повернути майно відчужувачеві. В такому випадку право власності на майно, передане за договором довічного утримання у набувача припиняється після припинення договірних відносин із зазначених підстав. Відповідно, право власності поновлюється у відчужувача. З урахуванням зазначеної норми матеріального права не підлягає задоволенню вимога позивача про повернення на праві власності [PERSON] квартири [ADDRESS] , оскільки правовим наслідком розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/11230/20. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині повернення на праві власності квартири [ADDRESS] . Таким чином, суд, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна правова норма викладена в ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір". З урахуванням визнання відповідачем позову на стадії підготовчого провадження, відповідно до визначених норм процесуального закону, суд вважає за необхідне прийняти рішення про повернення [PERSON] п`ятдесяти відсотків судового збору, сплаченого за квитанцією № 0.0.3767331142.1 від 16.07.2024 року у розмірі 1211,20 грн.. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 605,60 грн.

Outcome: partial