Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

09.09.2024 року заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті в порядку ст. 317 ЦПК України, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка настала на тимчасово окупованій території України 18.03.2024 року в населеному пункті м. Маріуполь. В обґрунтування заяви заявник зазначає, що у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують факт смерті особи, вона не може зареєструвати в органах реєстрації актів факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка є її родичем та яка померла [INFO] в м. Маріуполь. Заявник [PERSON] є дружиною [PERSON] , [INFO] , який являється внуком [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України 18.03.2024 року в населеному пункті м. Маріуполь, у віці 74 роки в наслідок дрібноочагового дисфузного кардіосклероза. Заявник позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану, через те, що факт його смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ,\~що може\~бути прийнятий\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~для здійснення\~реєстрації смерті\~відповідно до\~ст.17\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану». Встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України заявнику необхідне для державної реєстрації смерті померлої особи, що має бути проведена державним органом України, та для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Викладене стало підставою для звернення до суду з цією заявою. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутності, заявленні ваимоги підтримала та просила їх задовльнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутності, заявленні ваимоги підтримав та просив їх задовльнити. Представник заінтересованої особи Відділу державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~у місті\~Вінниці Центрально-Західного\~міжрегіонального управління\~юстиції Міністерства\~юстиції (м.\~Київ) в судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду надійшла заява начальника відділу Юлії Романенко в якій остання просила судовий розгляд проводити без участі представника відділу, при вирішенні справи поклалася на розсуд суду. З огляду на викладене суд вирішив проводити розгляд справи у відсутність учасників справи. Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до абз. 2 ч. 1ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України . Судом встановлено, що заявник [PERSON] є дружиною [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , який являється внуком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] та копією паспорта матері [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , і копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , в якому зазначено в графі мати [PERSON] , [INFO] , а тому заявник є належною особою для звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті. Згідно із ч.2 ст.319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Як вбачається із копії документу з назвою свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 01.04.2024 року, виданого так званим «Городской отдел ЗАГС Мариупольского городского управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики» [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 74 років, м. Маріуполь «ДНР». Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 81 від 20.03.2024 року, що видане органами окупаційної влади, причиною смерті [PERSON] , [INFO] , стала дрібноочаговий дисфузний кардіосклероз. Однак, отримати свідоцтво про смерть бабусі чоловіка [PERSON] ,\~ [INFO] , у Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заявник не може, оскільки документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, не є підставою для державної реєстрації смерті, що стало причиною відмови відділу у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] . Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України N1085 від 07.11.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» Куйбишевський район, м. Донецьк, Донецька область, входить до переліку таких населених пунктів. Відповідно до Указу Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» №32/2019 від 07.02.2019 року, Куйбишевський район, м. Донецьк, Донецької областіє тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч. 1- 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створюють правових наслідків. Отже, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 01.04.2024 року, виданого так званим «Городской отдел ЗАГС Мариупольского городского управления юстицыи Министерства юстиции Донецкой Народной Республики», видане невизнаною державою Україна організацією, яка перебуває на тимчасово окупованій території України, згідно якого [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 74 років, м. Маріуполь «ДНР», не створює правових наслідків, а тому не може бути прийняте будь-яким органом як документ, що підтверджує факт смерті чоловіка заявниці. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд враховує те, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав (в даному випадку спадкових прав). Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані«намібійські винятки»,згідно яких: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ«Лоізіду проти Туречиини»\~(Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та\~«Мозер проти Республіки Молдови та Росії»\~(Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016). Зокрема, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихdefactoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі\~«Мозер проти Республіки Молдови та Росії»\~наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] , [INFO] , встановленим. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заяву [PERSON] слід задовольнити. З огляду на те, що на території Донецької області у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України ведуться активні бойові дії, що унеможливлює прибуття заявника до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з метою отримання свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] особисто, заінтересовану особу по справі слід зобов`язати свідоцтво про смерть [PERSON] , [INFO] видати заявниці [PERSON] . У відповідності до п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved