Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-30 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що 29.09.2007 між сторонами було укладено шлюб, який рішенням суду від 07.09.2020 розірвано. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Крім того, вже після розірвання шлюбу, у сторін народилась четверта дитина [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі подружжя 23.05.2014 придбало житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на те, що вищевказане нерухоме майно було придбане в період шлюбу за спільні кошти, а також враховуючи те, що наразі вона самостійно виховує спільних з відповідачем дітей, які перебувають на її повному утриманні, позивачка просила суд визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини вказаного житлового будинку, відступивши від засади рівності часток подружжя. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи позивачка у судове засідання не з`явилась. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, проти винесення заочного рішення не заперечує. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подав. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі в період з 29 вересня 2007 року по 08 жовтня 2020 року, тобто з моменту укладення шлюбу та до набрання законної сили рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 07 вересня 2020 року по справі № 313/711/20 про розірвання шлюбу між сторонами. Відповідно до копії договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 травня 2014 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Веселівського районного нотаріального округу Запорізької області Глобою В.І. за реєстровим № 536, [PERSON] придбав житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 2.4. вказаного договору, покупець діяв за згодою дружини [PERSON] . Відповідно до п. 3.2 вказаного договору, ціна нерухомого майна становила 80000,00 грн. Право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 37,5 кв.м зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу № 22073356 від 23.05.2014. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У ч. 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , придбаний сторонами за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №\~372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та не заперечується відповідачем по справі. Відтак, сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є правильним та не суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу й створює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України. Вказана позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19). Будь-яких обставин, які б давали підстави вважати, що спірне майно не належить до спільної сумісної власності сторін, учасниками справи заявлено не було. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Від шлюбного життя сторони мають трьох дітей: 1) [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 11.04.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Веселівського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 04 від 06.11.2008; 2) [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 06.12.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Веселівського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 113 від 21.12.2010; 3) [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 16.04.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Веселівського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 58 від 16.04.2014. Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11.12.2021 Веселівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Мелітопольському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [INFO] народилась [PERSON] , актовий запис № 86 від 11.12.2021. Батьком дитини зазначено [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду. Враховуючи те, що [PERSON] , [INFO] , народилась після спливу десяти місяців після припинення шлюбу між сторонами, а також беручи до уваги те, що батьком вказаної дитини зазначено [PERSON] , твердження позивачки про те, що [PERSON] , [INFO] , є четвертою спільною дитиною сторін, взагалі не знайшли свого підтвердження. Крім того, проживання дітей з позивачкою, з огляду на встановлені судом обставини та положення ст. 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, позивачка не довела. Вказана позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19), а також у постанові Верховного Суду: від 02 березня 2020 року у справі № 448/1722/16-ц (провадження № 61-22380св19). Позивачкою надані довідки про взяття дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на облік як внутрішньо переміщених осіб та їх проживання за однією адресою з матір`ю, а також довідку з Львівської Богословської семінарії про те, що батько дітей не з`являвся на території семінарії. Разом з цим, суд констатує, що вказані документи не є належними та допустимими доказами того, що спільні діти знаходяться лише на її утриманні. Отже, спірне майно було придбано подружжям у період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, а підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України немає. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Враховуючи, що від відповідача не надходило заяви про застосування позовної давності, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, судом позовна давність не застосовувалась. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд вважає доцільним задовольнити частково вимоги позивачки про поділ спільного майна подружжя, а саме у рівних частках, оскільки стороною позивача не надано суду належних доказів існування обставин, що мають істотне значення, для відступлення від засади рівності часток подружжя. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial