Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити юридичний факт про те, що вона постійно проживала зі своєю матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , включно до дня її смерті за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог в заяві зазначається, що заявниця є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] і до дня смерті матері заявниця проживала разом з нею у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Спільне проживання було обумовлене тим, що мати заявниці у зв`язку з похилим віком та незадовільним станом здоров`я потребувала постійного догляду. Натомість мати заявниці була зареєстрована за іншою адресою. 04.03.2022р. заявниця разом з дітьми та матір`ю виїхали до Німеччини, але [INFO] в автобусі в м. Мостинська Львівської області мати заявниці померла. Заявниця є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері і вважала, що прийняла спадщину фактично. Вона звернулась до нотаріуса для оформлення спадкових прав, але нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки зареєстроване місце проживання заявниці не збігається із зареєстрованим місцем проживання померлої. Натомість на теперішній час заявницею пропущений строк для подання заяви про прийняття спадщини. За таких обставин заявниця позбавлена можливості в інший спосіб, аніж судовий, підтвердити факт її постійного проживання разом з померлою матір`ю, що потрібно їй для реалізації права на спадкування. 09.08.2024р. судом відкрито провадження у справі. За клопотанням представника заявниці 05.09.2024р. судом постановлено ухвалу, якою витребувано у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Рубан С.С. належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Витребувані судом докази надійшли до суду 12.09.2024р. В судовому засіданні представник заявниці підтримав вимоги заяви та наполягав на їх задоволенні. Представник Черкаської міської ради Птуха В.І., яка діє на підставі довіреності №3976-01-21 від 28.12.2023р., в судовому засіданні заперечила проти заявлених вимог, посилаючись на відсутність достатніх доказів на підтвердження фактичного місця проживання померлої. За клопотанням представника заявниці судом в судовому засіданні допитано в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає у квартирі [ADDRESS] . Вказала, що вона з 2006 року знає заявницю та її померлу матір, як сусідів, оскільки заявниця разом з померлою матір`ю та своїми дітьми проживали у квартирі [ADDRESS] , а з початком повномасштабної війни Росії проти України вони виїхали за кордон. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає у квартирі [ADDRESS] в одному під`їзді з заявницею. Пояснила, що померлу [PERSON] вона знає з того часу, як та переїхала жити до своєї доньки, тобто до заявниці, що мало місце 15-20 років тому. До початку повномасштабної війни померла проживала разом зі своєю донькою та її дітьми в одній квартирі, а потім вони всі разом виїжджали за кордон. Свідок [PERSON] пояснила, що товаришує з заявницею, а тому була знайома із [PERSON] . Пояснила, що неодноразово заходила у гості до заявниці за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] , а тому бачила та їй достеменно відомо, що заявниця проживала у такому помешканні разом зі своїми дітьми та матір`ю протягом останніх 15 років, а після початку війни вони всі разом виїхали за кордон. Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, перевіривши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини справи. Заявниця [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями відповідних документів, що видані органи державної реєстрації актів цивільного стану, які наявні у матеріалах спадкової справи №30/2024, номер у Спадковому реєстрі 72784891. Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 02.03.1993р., що видане Черкаським міськвиконкомом, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] /а.с. 12/. Земельна ділянка під таким будинком передана також у приватну власність [PERSON] , що підтверджується відповідним державним актом на право власності на земельну ділянку від 19.07.2011 /а.с. 13/ 28.01.1998р. та 19.12.2011р. [PERSON] складала заповіти, відповідно до яких заповідала все своє майно своїй доньці [PERSON] /а.с. 8-9/. [INFO] [PERSON] померла у м. Мостиська Львівської області, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть /а.с. 10/. Причиною смерті [PERSON] став повторний інфаркт міокарда, що підтверджується довідкою про причину смерті №13/22 від 06.03.2022р. /а.с. 11/. Відповідно до довідки №41 від 08.08.2024р. виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області смерть [PERSON] настала в автобусному транспорті, який прямував з міста Черкаси до контрольно-пропускного пункту Шегині. Поховання [PERSON] було здійснено 06.03.2022р. на Мостиському міському кладовищі, а його організацією займалась [PERSON] . Протягом шестимісячного строку після смерті [PERSON] ніхто із спадкоємців не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Згідно наявної в департаменті «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради інформації [PERSON] в період часу з 31.03.1993р. до 06.03.2022р. була зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Станом на 05.03.2022р. у такому житлі не було зареєстроване місце проживання інших осіб. Згідно інформації з Єдиного державного демографічного реєстру заявниця з 12.06.2007р. і по теперішній час має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] /а.с. 5/. Згідно акту №1988 від 06.08.2024р. опитування сусідів (мешканців квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ) [PERSON] фактично проживала разом з [PERSON] в період часу з 2012 року по день смерті за адресою: [ADDRESS] /а.с. 16/. Згідно акту №1987 від 06.08.2024р. опитування сусідів (мешканців будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ) [PERSON] фактично не проживала з 2012 року по день своєї смерті за адресою: [ADDRESS] /а.с. 17/. Після смерті [PERSON] у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Рубан С.С. заведено спадкову справу №30/2024 (номер у Спадковому реєстрі №72784891) на підставі заяви [PERSON] від 01.08.2024р. Постановою від 07.08.2024р. нотаріус відмовив заявниці у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки нотаріусу не надано належних доказів фактичного прийняття спадщини заявницею, а зареєстроване місце проживання померлої та заявниці не збігається. Оскільки зареєстроване місце проживання [PERSON] на момент її смерті не збігається із зареєстрованим місцем проживання заявниці, а фактичне проживання [PERSON] разом із заявницею не може бути підтверджено належним документом, то заявниця не може підтвердити фактичне прийняття спадщини після смерті матері, що створює їй перешкоди у реалізації її права на набуття у спадщину нерухомого майна, яке належало померлій, тоді як між спадкоємцями відсутній спір щодо прийняття спадщини, внаслідок чого звернулась до суду. Надаючи оцінку доводам заявниці та встановленим обставинам справи суд виходить з наступного. За змістом ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (а. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1261 ЦК передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця. Згідно ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, яка діяла на день відкриття спадщини) передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкодавця за місцем проживання позивача не може бути доказом того, що позивачка не проживала зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Зазначений висновок тлумачення законодавчих норм викладений у постанові Верховного Суду від 10.01.2019р. у справі №484/747/17. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що у власності померлої [PERSON] був приватний будинок, в якому вона мала зареєстроване у встановленому законом порядку місце свого проживання. Будь-яких інших осіб у такому будинку зареєстровано не було. Натомість фактично померла [PERSON] проживала в одному помешканні разом зі своєю донькою за місцем реєстрації останньої. Всі допитані судом свідки беззаперечно підтвердили спільне проживання та постійну участь заявниці у веденні спільного господарства з померлою. Зазначені обставини підтверджуються і дослідженими судом довідками з місця проживання, а також обставинами життя померлої, яка за своїм віком та станом здоров`я потребувала стороннього догляду. До того ж суд бере до уваги, що при зверненні [PERSON] по медичну допомогу та її госпіталізації до Черкаської міської лікарні, то в якості адреси її проживання зазначалась саме адреса реєстрації заявниці /а.с. 18-19/. Окремо суд звертає увагу на обставини події настання смерті [PERSON] , яка сталася під час того, як заявниця разом з матір`ю та дітьми рухалась автобусним транспортом в напрямку виїзду з України. Таким чином, враховуючи обставини фактичного місця проживання заявниці та померлої [PERSON] , наявність кровного споріднення між ними, обставини життєдіяльності заявниці та її померлої матері, суд приходить до висновку про об`єктивну доведеність факту спільного постійного проживання таких осіб разом в одному помешканні на момент смерті [PERSON] . Отже, системний аналіз змісту досліджених судом документів та встановлених обставин справи свідчить, що твердження заявниці про те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті матері, оскільки на момент смерті проживала разом з нею, є достатньою мірою обґрунтованими. При цьому, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини і громадянина, суд оцінює докази згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», оскільки «таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів» (справа «Бочаров проти України» рішення від 17 березня 2011 року, заява № 21037/05, §45; «Федорченко та Лозенко проти України», рішення від 20 вересня 2012 року, заява № 387/03, §53). Тож суд вважає доведеним існування та правомірність факту проживання [PERSON] станом на день смерті [PERSON] в одному помешканні, а тому з метою усунення перешкод у реалізації заявницею її права на спадкування суд доходить висновку про можливість задоволення заявлених вимог. Таким чином, факт проживання заявниці разом з померлою [PERSON] на момент її смерті у помешканні за зареєстрованим місцем проживання заявниці доведений перед судом і у суду не виникає ніяких сумнівів з приводу його правомірності, а задоволення вимог заявниці сприятиме підтриманню публічного порядку в суспільстві та усуненню оспорюваності законних прав та інтересів заявниці , а тому її вимоги є правомірними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved