Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-29 00:00:00

Зміст вимоги заяви та позиції учасників справи Адвокат [PERSON] звернувся до суду із заявою в інтересах\~заявника [PERSON] \~про зміну\~опікуна. Вказав, що рішенням від 07 липня 2009 року Старовижівського районного суду Волинської області у справі № 2-о-18/09 р. тітку заявника [PERSON] , 1959 р.н., жительку с.Яревище Старовижівського району Волинської області, визнано недієздатною. Згідно цього рішення опікуном останньої призначено її брата [PERSON] . Останній був батьком заявника по даній справі [PERSON] [INFO] опікун [PERSON] недієздатної [PERSON] помер. Заявник [PERSON] має бажання здійснювати опіку над своєю тіткою [PERSON] . Бо інших близьких родичів, які могли б бути опікуном останньої немає. Окрім того, з моменту смерті попереднього опікуна недієздатної, свого батька [PERSON] , заявник [PERSON] має власний житловий будинок загальною площею 109.8 кв.м., житловою площею 66.8 кв.м., з усіма комунальними зручностями, право власності на даний об`єкт нерухомого майна оформлено за заявником. Та останній з дня смерті свого батька почав здійснювати постійний нагляд над недієздатною своєю тіткою [PERSON] . Недієздатна тітка заявника [PERSON] є інвалідом першої групи довічно. Медичних протипоказань для призначення заявника [PERSON] опікуном недієздатної [PERSON] немає. Окрім того, відповідно до рішення виконавчого комітету Дубечненської сільської ради Волинської області від 30 серпня 2024 року № 65 «Про надання суду подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення опікуна» затверджено подання органу опіки та піклування Дубечненської сільської ради Волинської області та вирішено за доцільне щодо призначення [PERSON] , [INFO] , народження опікуном над [PERSON] , [INFO] , як недієздатної. Тому, адвокат [PERSON] просив суд в інтересах заявника [PERSON] змінити опікуна над недієздатною [PERSON] та призначити [PERSON] її опікуном. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Заяву підтримав та просив її задовольнити. Представник заявника [PERSON] адвокат Гайдашук В.М. подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Заяву підтримав та просив її задовольнити. Представник Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області подав заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника. Проти задоволення заяви не заперечили. Процесуальні дії у справі 23 вересня 2024 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Малюту А.В. 25 вересня 2024 року ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті за правилами окремого провадження. Призначено судове засідання на 09.00 год. 30 вересня 2024 року. Фактичні обставини справи, встановлені судом Згідно зі\~статтею 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті\~6\~\~та статті\~13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог\~статті 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно з вимогами пунктів п. 1, 2, 3 частини 1статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України\~встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі\~статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини 1\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Вимогами\~статті 10 ЦПК України\~передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до пункту 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Судом встановлено, що рішенням від 07 липня 2009 року Старовижівського районного суду Волинської області у справі № 2-о-18/09 р. тітку заявника [PERSON] , [INFO] , жительку с. Яревище Старовижівського району Волинської області, визнано недієздатною. Згідно цього рішення опікуном останньої призначено її брата [PERSON] . Останній був батьком заявника по даній справі [PERSON] . Але [INFO] опікун [PERSON] недієздатної [PERSON] помер (а.с. 6,10-12). Заявник [PERSON] має бажання здійснювати опіку над своєю тіткою [PERSON] . Бо інших близьких родичів, які могли б бути опікуном останньої немає. Про що подав суду відповідну заяву 24 вересня 2024 року (а.с.22). Окрім того, з моменту смерті попереднього опікуна недієздатної, свого батька [PERSON] , заявник [PERSON] має власний житловий будинок загальною площею 109.8 кв.м., житловою площею 66.8 кв.м. з усіма комунальними зручностями, право власності на даний об`єкт нерухомого майна оформлено за заявником (а.с.13,15,17,20). Та останній з дня смерті свого батька почав здійснювати постійний нагляд над недієздатною своєю тіткою [PERSON] . Бо листом управління соціальної та ветеранської політики Ковельської РД від 23 лютого 2024 року № 241 встановлено, що заявник [PERSON] перебуває на обліку та одержує щомісячну грошову допомогу особі по догляду за [PERSON] , яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Недієздатна тітка заявника [PERSON] є інвалідом першої групи довічно. Медичних протипоказань для призначення заявника [PERSON] опікуном недієздатної [PERSON] немає (а.с.13,14,18). Окрім того, судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Дубечненської сільської ради Волинської області від 30 серпня 2024 року № 65 «Про надання суду подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення опікуна» затверджено подання органу опіки та піклування Дубечненської сільської ради Волинської області вирішено за доцільне щодо призначення [PERSON] опікуном над [PERSON] як недієздатної. Оскільки було проведено обстеження матеріально - побутових умов проживання заявника за місцем його проживання та встановлено, що останній забезпечує за своєю тіткою [PERSON] постійний сторонній нагляд. Окрім того, дане питання слухалось на засіданні опікунської ради виконавчого комітету Дубечненської сільської ради 29 серпня 2024 року (а.с.7-10). Тому суд погоджується із висновком виконавчого комітету Дубечненської сільської ради Волинської області від 30 серпня 2024 року № 65 «Про надання суду подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення опікуна», яким затверджено подання органу опіки та піклування Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області та вирішено за доцільне щодо призначення [PERSON] опікуном над [PERSON] , як недієздатної. Щодо вимоги адвоката Гайдашука В. М. в інтересах заявника [PERSON] змінити опікуна над недієздатною, [PERSON] то суд зазначає таке. Адвокат Гайдашук В.М. у своїй заяві посилається на частину 2 статті 300 ЦПК України. Частиною другою статті 300 ЦПК України визначено, що суд за заявою органу опіки та піклування чи особи, призначеної піклувальником або опікуном, у місячний строк звільняє її від повноважень піклувальника або опікуна і призначає за поданням органу опіки та піклування іншу особу, про що постановляє ухвалу. Суд за заявою особи, над якою встановлено піклування, може звільнити піклувальника від його повноважень і призначити за поданням органу опіки та піклування іншого піклувальника, про що постановляє ухвалу. Судом встановлено, що попередній опікун [PERSON] (рідний брат недієздатної [PERSON] ), що був призначений рішенням від 07 липня 2009 року Старовижівського районного суду Волинської області у справі № 2-о-18/09 р., помер [INFO] (а.с. 6, 10-12). Указаною вище нормою права врегульовано питання звільнення судом піклувальника або опікуна від повноважень та призначення недієздатній особі нового піклувальника або опікуна. У свою чергу,\~у частині\~п`ятій Правил опіки та піклування надано чітке розмежування правового механізму звільнення опікунів (піклувальників) від їх обов`язків та підстави і умови припинення опіки (піклування). Так, зокрема, визначено, що опіка припиняється унаслідок смерті опікуна. Таким чином, у\~випадку смерті призначеного судовим рішенням опікуна не може відбуватися звільнення його від повноважень та заміна на нового опікуна у порядку частини другої статті 300 ЦПК України. Тому суд\~висновує,\~що вимога\~вимоги \~адвоката Гайдашука\~В.\~М.\~в інтересах\~заявника [PERSON] \~змінити опікуна\~над недієздатною,\~ [PERSON] ,\~не підлягає\~задоволенню.\~Що узгоджується\~із \~висновком Верховного\~суду (Постанова\~від 20\~березня 2024\~року Верховного\~Суду у\~складі колегії\~суддів Третьої\~судової палати\~Касаційного цивільного\~суду справа № 638/5358/23 провадження № 61-15326св23). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд із прав людини (далі ЄСПЛ) зазначає, що у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду. Основними принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд, які стосуються як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06). Реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та заяв на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень на будь-якій стадії судового процесу може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 58 ЦК України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Згідно з статтею 55 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Відповідно до частини першої статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно частин четвертої та п`ятої статті 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряється органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 (далі за текстом Правила опіки та піклування). Тлумачення зазначених норм права дає підстави для висновку, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. У даній справі з матеріалів вбачається, що рішенням від 07 липня 2009 року Старовижівського районного суду Волинської області у справі № 2-о-18/09 р. тітку заявника [PERSON] , 1950 р.н., жительку с.Яревище Старовижівського району Волинської області, визнано недієздатною. Згідно цього рішення опікуном останньої призначено її брата [PERSON] . Останній був батьком заявника по даній справі [PERSON] . Бо [INFO] опікун [PERSON] недієздатної [PERSON] помер (а.с. 6,10-12). У зв`язку з зазначеними обставинами, потребою недієздатної особи у догляді та піклуванні, а також смертю попереднього опікуна [PERSON] , який був рідним братом недієздатної [PERSON] , заявник [PERSON] племінник недієздатної, син померлого опікуна) звернувся до Опікунської ради із заявою про надання висновку щодо можливості призначення його опікуном недієздатної його тітки [PERSON] . Дане питання слухалось на засіданні опікунської ради виконавчого комітету Дубечненської сільської ради 29 серпня 2024 року (а.с.7-10). Тому суд погоджується із висновком виконавчого комітету Дубечненської сільської ради Волинської області від 30 серпня 2024 року № 65 «Про надання суду подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення опікуна» затверджено подання органу опіки та піклування Дубечненської сільської ради Волинської області та вирішено за доцільне щодо призначення [PERSON] опікуном над [PERSON] як недієздатної. А тому вимога адвоката Гайдашука В.М. в інтересах [PERSON] призначити останнього опікуном над недієздатною його тіткою [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. Частиною другою статті 300 ЦПК України визначено, що суд за заявою органу опіки та піклування чи особи, призначеної піклувальником або опікуном, у місячний строк звільняє її від повноважень піклувальника або опікуна і призначає за поданням органу опіки та піклування іншу особу, про що постановляє ухвалу. Суд за заявою особи, над якою встановлено піклування, може звільнити піклувальника від його повноважень і призначити за поданням органу опіки та піклування іншого піклувальника, про що постановляє ухвалу. Указаною нормою права врегульовано питання звільнення судом піклувальника або опікуна від повноважень та призначення недієздатній особі нового піклувальника або опікуна. У свою чергу,\~у частині\~п`ятій Правил опіки та піклування надано чітке розмежування правового механізму звільнення опікунів (піклувальників) від їх обов`язків та підстави і умови припинення опіки (піклування). Так, зокрема, визначено, що опіка припиняється унаслідок смерті опікуна. Таким чином, у\~випадку смерті призначеного судовим рішенням опікуна не може відбуватися звільнення його від повноважень та заміна на нового опікуна у порядку частини другої статті 300 ЦПК України. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 545/1691/16-ц (провадження № 61-4475св18) сформульовано висновок про те, що законодавством не передбачено обов`язку того, що визнання особи недієздатною і призначення опікуна в обов`язковому порядку має відбуватися в єдиному судовому процесі. Оскільки попередній опікун помер, особа рішенням суду вже визнана недієздатною, то повторне визнання цієї особи недієздатною під час розгляду заяви фізичної особи, яка бажає стати новим опікуном, про встановлення опіки над недієздатною особою та призначення опікуна не вимагається. У постанові Верховного Суду від 08 січня 2024 року у справі №\~ 753/1905/22\~(провадження № 61-8758св23) зроблено висновок про те, що призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має врахувати якнайкращі інтереси особи, над якою встановлюється опіка. При цьому суд висновує, що законодавцем вказано саме про подання\~органу опіки і піклування, а не про звернення останнім до суду із відповідною заявою та\~не наведено обмежень щодо правового механізму отримання\~відповідного подання\~під час розгляду заяви у судовому порядку. Відповідно до змісту статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих\~Конституцією\~і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Суд висновує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом та бути почутим. Про необхідність надання доступу до суду навіть особам, які вже визнані недієздатними, наголошується у рішенні ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (Nataliya Mikhaylenko v. Ukraine, заява № 49069/11), у якій Суд наголосив на тому, що існування засобів юридичного захисту має бути достатньо визначеним як на практиці, так і в теорії, оскільки без цього їм бракуватиме належної доступності та ефективності. Відсутність можливості у недієздатної заявниці особисто звернутися із заявою до суду, з огляду на тривалість і серйозність обмеження, яке вплинуло на багато аспектів життя заявниці, у тому числі її приватне та сімейне життя, становило порушення її права на доступ до суду відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції. Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вмотивованим є судове рішення, в якому належним чином зазначені підстави, на яких воно ґрунтується. Під умотивованістю розуміється повне і всебічне відображення в рішенні суду мотивів, якими він керувався при ухваленні свого рішення, при оцінюванні доказів для встановлення наявності або відсутності обставин, на які сторони посилалися як на підґрунтя своїх вимог і заперечень, із зазначенням, чому певні аргументи сторін були взяті до уваги або відхилені, й віддзеркалення мотивів щодо позиції суду при застосуванні норм матеріального і процесуального права. Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору/заяви, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Суд зобов`язаний тлумачити норму права, використовуючи при цьому як загальний, так і казуальний підхід, самостійно застосовувати право до фактичних обставин спору\~(da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин та тлумаченні права. Системне тлумачення норм права, зокрема статті 300 ЦПК України,\~статті 60 ЦК України, свідчить про відсутність імперативної заборони щодо звернення особи, яка має намір стати опікуном, із заявою про встановлення опіки над недієздатним. Частиною другою статті 300 ЦПК України, врегульовано питання звільнення судом піклувальника або опікуна від повноважень та призначення недієздатній особі нового піклувальника або опікуна, а не призначення недієздатній особі опікуна у разі припинення опіки у зв`язку зі смертю попереднього опікуна. А тому\~суд висновує,\~що \~вимога вимоги\~ адвоката\~Гайдашука В.\~М.\~в інтересах\~заявника [PERSON] \~змінити опікуна\~над недієздатною,\~ [PERSON] ,\~не підлягає\~задоволенню.\~Що узгоджується\~із \~висновком Верховного\~суду (Постанова\~від 20\~березня 2024\~року Верховного\~Суду у\~складі колегії\~суддів Третьої\~судової палати\~Касаційного цивільного\~суду справа № 638/5358/23 провадження № 61-15326св23). Тому суд , вивчивши матеріали справи, вважає, що заяву адвоката Гайдашука В. М. в інтересах заявника [PERSON] про зміну опікуна задовольнити частково. Розподіл судових витрат \~ Згідно\~статті 141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до частини сьомої статті 294\~ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial