Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-07 00:00:00

13 січня 2023 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 04.11.2019 року у розмірі 115458,08 гривень, з яких: 99690,43 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 5571,50 гривень - заборгованість за нарахованими відсотками; 10196,15 гривень - заборгованість за простроченими відсотками. Також АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог представником АТ «КБ «ПриватБанк» в позовній заяві зазначено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 04 листопада 2019 року, згідно якої відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 100000,00 гривень, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Проте відповідач зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 20 грудня 2022 року має заборгованість у розмірі 115458,08 гривень, з яких: 99690,43 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 5571,50 гривень - заборгованість за нарахованими відсотками; 10196,15 гривень - заборгованість за простроченими відсотками. Ухвалою суду від 31 березня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 20 червня 2023 року. 05 лютого 2024 року від представника відповідача - адвоката Піскун О.В. до суду надійшли письмові пояснення по справі, в яких зазначено, що відповідач позов не визнає, зазначає, що грошовими коштами не користувався. Кошти були несанкціоновано зняті невстановленими особами 02.07.2022 року. З цього приводу відповідач того ж дня звернувся з повідомленням «102» до відділу поліції (ЖЕО №9094 від 02.07.2022 року, ВП №5ОРУП №1 ГУНП в Одеській області). В подальшому за цими обставинами були внесені відомості до ЄРДР за №12022163510000642 від 04.10.2022 року та розпочаті слідчі дії. Досудове розслідування триває до сьогодні. Відповідач та його представник вважають, що ПАТ КБ «Приватбанк» не підтвердив належними і допустимими доказами, які б безспірно доводили, що [PERSON] , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів. 05 травня 2024 року від представника відповідача - адвоката Піскун О.В. до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: копії матеріалів кримінального провадження №12022163510000642 від 04.10.2022 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України за фактом заволодіння невстановленою особою шляхом шахрайських дій грошових коштів [PERSON] . У судове засідання 20 червня 2023 року сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, сторонам надсилалися судові повістки та розміщено оголошення на сайті суду. В позовній заяві представник позивача просить розглядати справу за його відсутністю. Від представника відповідача 20 червня 2023 року на адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи. Судовий розгляд перенесено на 27 вересня 2023 року. У судове засідання 27 вересня 2023 року з`явився представник відповідача, просив фіксацію судового засідання не здійснювати, крім того надав до канцелярії суду заява про відкладення розгляду справи на іншу дату. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Судовий розгляд перенесено на 20 листопада 2023 року. В судові засідання 20 листопада 2023 року, 05 лютого 2024 року, 19 березня 2024 року та 25 квітня 2024 року сторони не з`явилися. Учасникам направлялися судові повістки та розміщено оголошення на сайті суду. Судові повістки, направлені позивачу та відповідачу повернулися до суду з відміткою про отримання. 05 лютого 2024 року, 18 березня 2024 року та 25 квітня 2024 року від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення по справі, в яких він просить відкласти розгляд справи на іншу дату. Судовий розгляд перенесено на 04 червня 2024 року. В судове засідання 04 червня 2024 року сторони не з`явилися. 04 червня 2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи. Судова повістка, направлена відповідачу повернулася до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Судове засідання перенесено на 17 липня 2024 року. У судове засідання, яке призначено на 17 липня 2024 року учасники не з`явилися. Судова повістка, направлена відповідачу, повернулася до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Судовий розгляд перенесено на 08 жовтня 2024 року У судове засідання, яке призначено на 08 жовтня 2024 року учасники не з`явилися. Судова повістка, направлені позивачу, повернулася до суду з відміткою про отримання. Крім того, відповідно до довідки про доставку повідомлення у додаток «Viber» судова повістка про призначення судового засідання на 08 жовтня 2024 року доставлена відповідачу [PERSON] на його номер телефону 19 вересня 2024 року. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи. Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Як вбачається з матеріалів справи, вимоги позивача стосуються порушення відповідачем умов кредитного договору щодо своєчасного повернення отриманих грошових коштів. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною 1-2 статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи відповідно копії анкети-заяви від 04.11.2019 року, відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк». Позивач вказує, що відповідач зобов`язання за кредитним договором щодо погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом систематично належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 20.12.20223 утворилась заборгованість у розмірі 115458,08 гривень, з яких: 99690,43 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 5571,50 гривень - заборгованість за нарахованими відсотками; 10196,15 гривень - заборгованість за простроченими відсотками. Водночас, відповідач стверджує, що жодного боргу перед банком не має, оскільки мають місце шахрайські дії, вчинені третьою особою. Як встановлено судом, 02.07.2022 року приблизно о 11 годині 00 хвилин невідома особа шахрайським шляхом з допомогою незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки заволоділа грошовими коштами, які знаходилися на банківському рахунку АТ КБ «Приватбанк», який належить [PERSON] у загальній сумі 100000 гривень (ЄО №13630 від 03.10.2022), чим спричинив [PERSON] матеріальних збитків на вказану суму. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, відповідач одразу ж звернувся до чергової частини відділу поліції №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області з повідомленням «102» про те, що за адресою: [ADDRESS] зняли з кредитки 100000 грн. з картки Приватбанк. 04.10.2022 року відомості про кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування за ч.3 ст.190 КК України, що підтверджується витягом з кримінального провадження №12022163510000642. Розпочаті слідчі дії. На час розгляду справи відповідач визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні та триває досудове розслідування. Відповідно до ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено ЗУ "Про платіжні послуги». Відповідно до ст. 66 ЗУ «Про платіжні послуги» банки та небанківські надавачі платіжних послуг зобов`язані затвердити та дотримуватися внутрішніх правил щодо ефективного зниження та контролю за операційними ризиками, кіберризиками та ризиками безпеки, пов`язаними з наданням платіжних послуг (виконанням платіжних операцій). Надавачі фінансових, нефінансових платіжних послуг, послуг, суміжних з платіжними, і заснована ними юридична особа повинні забезпечити технологічний та програмно-апаратний захист персональних даних суб`єктів помилкових, неналежних платежів згідно з цим Законом. Згідно зі ст. 68 ЗУ «Про платіжні системи» електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Під час виконання автентифікації надавачі платіжних послуг зобов`язані виконувати вимоги Національного банку України щодо захисту конфіденційності та цілісності індивідуальної облікової інформації користувачів. Зокрема, ч. 3 ст. 68 вказаного Закону передбачає, що надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час: 1) отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; 2) ініціювання дистанційної платіжної операції; 3) будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій). Аналіз вказаних положень актів цивільного законодавства дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу. Банк зобов`язаний інформувати користувача про всі операції з використанням платіжного засобу, а платник зобов`язаний повідомляти банк про всі оспорюванні ним операції, здійснені з використанням електронного платіжного засобу. Крім того, у випадку повідомлення користувачем банку про платіжні операції, які він не використовував, банк зобов`язаний вжити заходів щодо збереження залишку коштів користувача та провести ретельне розслідування таких фактів і повідомити користувача про його наслідки. Водночас, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг на Клієнта покладається відповідальність за здійснення несанкціонованих ним платежів за умови доведеності, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання платіжного засобу чи інформації, які дають можливість ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 03 жовтня 2022 року у справі №387/746/18. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті або незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції за допомогою його карткового рахунку. Статтею 76 ЦПК передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини, які підлягають доказуванню позивачем повинні свідчити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності таких обставин, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних коштів. Позивачем не доведено, що відповідач розголосив свої персональні дані третім особам. Позивач не довів того, що відповідач втрачав та/або сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Суд погоджується із доводами відповідача, про те, що він відразу, звернувся із заявою до правоохоронних органів, а отже ризик збитків від здійснення цієї операції несе банк. Отже, наведені вище докази свідчать про те, що відповідачем не отримувалися кредитні кошти в сумі 100000 грн, а були зняті з карткового рахунку відповідача шляхом обману, в зв`язку з чим за даним фактом триває досудове розслідування. Відповідач виконав свої обов`язки та звернувся до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій. Виходячи з зазначеного, а також врахувавши те, що банк не здійснив належної перевірки даних фактів та не надав доказів направлення SMS-повідомлень з динамічними паролями на повідомлений ним номер телефону, а також доказів передачі ним іншим особам чи втрати інформації, яка дає змогу здійснювати платежі з використанням інтернет-банкінгу «Приват24», суд дійшов висновку про відсутність обставин, які безспірно доводять, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19. Таким чином, суд дійшов висновку про істотне порушення банком вимог Закону України «Про платіжні послуги» та умов укладеного між сторонами договору, оскільки є факт здійснення операцій за кредитним рахунком особи, які нею не замовлялися та не оформлялися, що завдало йому істотної шкоди у вигляді зарахування додаткової заборгованості, яку він має погашати, тому приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову банку про стягнення заборгованості, яка утворилась з часу незаконного зняття невстановленими особами грошових коштів з карткового рахунку відповідача. Вимоги позивача про стягнення заборгованості є безпідставними. При цьому позивач, у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України, не довів вину відповідача у вказаних операціях. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати стягненню також не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed