Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-03 00:00:00

Позовні вимоги. Позивач [PERSON] , 04.06.2024 року (вх.\~№\~13149) звернулась до Залізничного районного суду м. Львова із позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача АТ «Оператор газорозподільчої системи «Львівгаз» недоплачену заробітну плату за період жовтень 2023 року по лютий 2024 року у розмірі 104\~968 грн 65 коп., вихідну допомогу у розмірі 97\~980 грн 00 коп., та середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку при звільнені. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.07.2008 року позивач прийнята на посаду бухгалтера центральної бухгалтерії ВAT «Львівгаз». За період трудової діяльності позивач неодноразово була переведена роботодавцем на інші посади. Так на підставі наказу № 229-к/тр від 30.09.2016 року, позивач переведена з 01.10.2016 pоку на посаду начальника відділу з продажів Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз». 01.07.2020 року між позивачем та відповідачем укладено письмовий трудовий договір, на підставі якого виникли трудові відносини. Відповідно до підписаного позивачем та відповідачем додатку від 01.07.2021 року до трудового договору за виконання обов`язків, передбачених трудовим договором, позивачу встановлений посадовий оклад у розмірі 32 660 грн 00 коп. 25.11.2022 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 1335 «Про врегулювання складових» їх або систем газорозподільних використання питання, відповідно до якої господарська діяльність з розподілу газу в Україні майже повністю перейшла під контроль Держави в особі ТОВ «Газорозподільні мережі України. 01.09.2023 року, на підставі постанови НКРЕКП від 31.08.2023 року № 1595, дію ліцензії АТ «Львівгаз» на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу було зупинено у зв`язку з передачею цілісного майнового комплексу з розподілу природного газу іншому суб`єкту господарювання, а саме, Товариству з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Львівської філії. Маючи намір продовжувати працювати, з врахуванням наданих запевнень щодо безперешкодного працевлаштування в новій структурі, позивачем 24.08.2023 року подано заяву про звільнення з роботи з 31.08.2023 року. Відповідно до п. 5 ст. З6 КЗпП України, позивачем також подано заяву про прийняття на роботу 01.09.2023 року. Обидві заяви були заповнені позивачем з використанням бланків заяв, розроблених роботодавцем, та передані відповідальній особі роботодавця. В подальшому позивач неодноразово зверталася із заявами про прийняття на роботу у Львівську філію ТОВ «Газорозподільні мережі України», проте отримувала різного характеру «відписки» в тому числі рекомендації звернутися у відділ кадрового адміністрування. Листом АТ «Львівгаз» від 18.09.2023 року позивача повідомлено що її заяву про звільнення розглянуто, а відповідь надіслана листом на домашню адресу. Із відповіді роботодавця від 31.08.2023 року вбачається, що позивачу відмовлено у звільненні у зв`язку із переведенням. 20.09.2023 року роботодавцем повідомлено позивача про заплановані зміни істотних умов праці з 25.09.2023 року, а саме, встановлення чотириденного робочого тижня з тривалістю зміни одна година, з оплатою праці пропорційному відпрацьованого часу. Позивача також повідомлено, що у випадку ненадання письмової згоди на продовження працювати зі зміненими умовами праці, її буде звільнено з 22.09.2023 року. Так 21.09.2023 року позивачем надано роботодавцю згоду продовжити роботу з встановленим графіком роботи один робочий день в тиждень (вівторок), тривалість робочого часу години з 08 год. 00 хв по 12 год. 00 хв, з яким роботодавець погодився. Позивач також зазначає що 03.10.2023 року її робоче місце перенесено в інший робочий кабінет, який знаходився в іншому корпусі. Новий робочий кабінет не мав необхідної оргтехніки для виконання трудових обов`язків, в ньому не були створені комфортні та безпечні умови праці, оскільки він був поруч із місцем для паління, що з огляду на наявність у позивача бронхіальної астми робило перебування зазначеному місці «нестерпним». Про зазначену обставину позивачем подано заяву голові правління. Посилається на те, що факт порушення законодавства роботодавцем підтверджено листом Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 17.11.2023 року, у якому зазначено про те, що складений акт та виданий припис про усунення виявлених порушень. Зазначає, що відповідачем не було вчинено жодних дій на усунення цих недоліків, у зв`язку з чим 20.10.2023 року нею подано заяву про розірвання трудового договору з ініціативи працівника через порушенням роботодавцем законодавства про працю. Листом від 27.10.2023 року позивачу було відмовлено у задоволенні заяви про звільнення. Позивач повторно звернулася із заявою про звільнення з тих самих підстав 27.11.2023 року, у якій також було відмовлено. Позивачем 16.02.2024 року вкотре було подано заяву про розірвання трудового договору з ініціативи працівника з 04.03.2024 р. на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України на підставі якої відповідно до наказу № 88-к/р від 04.03.2024 року, позивача було звільнено. У зв`язку з чим позивачу було виплачено відповідно до розрахункового листа за березень 37\~854 грн 84 коп. компенсації за невикористані 32 дні відпустки. У зв`язку з чим позивач вважає що їй не виплачено вихідну допомогу, у сумі 97\~980 грн 00 коп., не доплачено заробітню плату у сумі 104\~968 грн 65 коп. та не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2024 року визначено головуючого суддю Залізничного районного суду м. Львова Кирилюка А. І. (а.с. 80). Ухвалою Залізничного\~районного суду\~м.\~Львова від\~06.06.2024\~року позовну\~заяву було\~залишено без\~руху,\~у зв`язку\~з її\~істотними недоліками (а.с. 84-85). 17.06.2024 року (вх.\~№ 14283) від\~уповноваженого представника\~позивача [PERSON] \~ адвоката\~Воробець С.\~І.,\~надійшла письмова\~заява про\~усунення недоліків\~позовної заяви (а.с. 87-90). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.06.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 91-92). Позиція учасників справи. Щодо відзиву на позовну заяву. 17.07.2024 року (вх.\~№ 16932) від уповноваженого представника відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Льівгаз» адвоката Куцик В. Б. на адресу Залізничного районного суду м. Львова надійшов письмовий відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що останній просить суд у задоволенні позовних відмовити повністю. Зокрема зазначає, що у листопаді 2022 року уряд ухвалив рішення про переукладення договорів експлуатації газорозподільних мереж державної форми власності, яке запустило процес повернення державного майна під контроль держави. Зазначає, що АТ «Львівгаз» здійснювало розподіл природного газу до 01.09.2023 року, від якого товариство отримувало грошові кошти. Оскільки, постановою НКРЕ КП від 31.08.2023 № 1595 зупинено дію ліцензії з розподілу природного це спричинило втрату основного виду доходів яка наповнювала бюджет підприємства, що зумовило зміну істотних умов праці. Саме тому, 18.09.2023 року з метою забезпечення ефективної оптимізації умов праці та раціонального використання робочого часу на підприємстві, вирішили доцільним необхідність у проведенні змін істотних умов праці та запровадження неповного робочого часу, а саме по 1 годині з понеділка по четвер, до дня припинення або скасування воєнного стану, з оплатою пропорційно відпрацьованому часу, що підтверджується протоколом №26 засідання Правління АТ «Львівгаз» від 18.09.2023 року. Відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.. Зазначає, що запровадження зміни істотних умов праці належить до виключної компетенції товариства. Водночас, повідомленням АТ «Львівгаз» від 20.09.2023 «про заплановані зміни істотних умов праці» позивачу повідомлено що з 25.09.2023 їй буде встановлено чотириденний робочий тиждень з тривалістю зміни 1 година з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. 21.09.2023 року позивачу зачитано зміст наказу та зміст вказаного повідомлення. Наказом № 379-к/тр від 25.09.2023 позивачу встановлено 4-ох годинний робочий тиждень з режимом роботи : у вівторок з 08 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. Позивачем наказ про зміну істотних умов праці позивачем не оскаржувався. Відповідно до підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Відповідач посилається на те, що позивачем не долучено жодних доказів на підтвердження про порушення роботадавцем трудового законодавства, які передують звільненню працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Враховуючи викладене, на підставі заяви позивача її було звільнено наказом від 04.03.2024 року. Зазначає, що працівники АТ «Львівгаз» не переводилися до Львівської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України», а також, що «Газорозподільні Мережі України» не є правонаступником АТ «Львівгаз». Також, постановою НКРЕКП № 1595 від 31.08.2023 ТзОВ «Газорозподільні Мережі України» не отримали жодних зобов`язань щодо працевлаштування колишніх чи діючих працівників АТ «Львівгаз», тому просить відмовити позивачу у позові. Окрім цього, відповідачем заявлено клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. За приписами ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання для повного та всебічного встановлення обставин справи, прохання жодним чином не обґрунтовано необхідністю учасників справи бути присутніми у судовому засіданні, адже всі доводи відповідач вправі викласти у письмовому вигляді. Заяву про виклик свідків не подано. Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. У випадках коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо проведення публічного розгляду справи. Саме така правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 26.10.2022 року у справі № 712/1100/20. За умовами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Беручи до уваги викладене, суд вважає клопотання відповідача необґрунтованим та відмовляє у такому. Щодо відповіді на відзив. 23.07.2024 року (вх.\~№ 17342) від уповноваженого представника позивача [PERSON] адвоката Воробець С. І. на адресу Залізничного районного суду м. Львова надійшла письмова відповідь на відзив у якій останній зазначає, що відповідачем не спростовано того факту, що не було виявлено правопорушень законодавства про працю. Відповідач не наводить жодних спростувань позивача про порушення її прав як працівника у зв`язку із незабезпеченням належних умов праці. Також відповідачем не заперечуються доводи позивача про відсутність розгляду її заяв про звільнення від 20.10.2023 року та 21.11.2023 року. Наводячи наявність підстав для зміни істотних умов праці, а також зазначаючи що АТ «Львівгаз» здійснювало основний вид господарської діяльності, від якого товариство отримувало грошові кошти зупинена, а з 01.09.2023 р. діяльність перейшла до нового Львівської філія ТОВ «Газорозподільні мережі України» відповідач, по суті підтверджує та визнає доводи позивача, що дійсно мала місце передача суб`єкта господарювання, передбачена ст.36-1 КЗпП України. Оскільки, з 01.09.2023р. відбулася зміна оператора має місце саме передача суб`єкта господарювання, передбачена ст.36-1 КЗпП України. Зазначає, що така передача суб`єкта господарювання передбачає гарантії прав працівників, які додатково встановлені ч. 3 ст. 36-1 КзПП України: у разі передачі суб`єкта господарювання трудові відносини працівників продовжуються із набувачем. Права і обов`язки за трудовими договорами, що існували між працівниками і відчужувачем, переходять до набувача. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247\~ЦПК\~України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі\~-\~ЦК України), ст.\~4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] з 14.07.2010 року перебуває у трудових відносинах з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», з 01.10.2016 року переведена на посаду начальника відділу відділа з продажу, що підтверджується записами у трудовій книжці. У трудовій книжці присутній запис, які свідчать, що позивач припинила перебувати у трудових відносинах з відповідачем\~з 04.03.2024 року (а.с. 19-21). Постановою НКРЕ\~КП від\~31.08.2023\~№ 1595\~зупинено дію\~ліцензії з\~розподілу природного\~газу. (а.с. 26-27). Відповідно до повідомлення від 20.09.2023 року позивач була ознайомлення з істотними змінами умов праці (а.с. 38). Позивач погодився\~на зміну\~істотних умов\~праців відповідно\~до заяви\~від 21.09.2024\~року. (а.с. 39). Згідно витягу\~з наказу\~№379-к/тр\~від 25.09.2023\~року [PERSON] \~встановлено чотириденний\~робочий тиждень\~з тривалістю\~робочої зміни\~1\~година,\~за її\~згоди,\~а також\~згідно поданої\~заяви,\~встановлено з\~25.09.2023\~року 4-ох\~годинний робочий\~тиждень з\~режимом роботи\~у вівторок\~з 08:00\~год.\~до 12:00\~год.,\~з оплатою\~праці пропорційно\~відпрацьованих годин. (а.с. 40). 16.02.2024\~позивачем подано\~заяву про\~розірвання договору\~з власної\~ініціативи (а.с. 66-67). Відповідно до\~наказу №88-к/тр\~від 04.03.2024\~року [PERSON] \~було звільнено\~на підставі\~ч.1\~ст.38\~КЗпП України (а.с. 69). У зв`язку з чим позивачу було виплачено відповідно до розрахункового листа за березень 37\~854 грн 84 коп. компенсацію за невикористані 32 дні відпустки (а.с. 98). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді справи та застосовані норми права. Завданням цивільного\~судочинства\~є\~справедливий,\~неупереджений\~та\~своєчасний розгляд\~і\~вирішення\~цивільних справ\~з\~метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних\~або\~оспорюваних прав,\~свобод\~чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав\~та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів\~держави.\~Суд\~та\~учасники судового\~процесу\~зобов`язані\~керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, та зазначає, що хоча п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04). У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. При цьому, суд враховує, позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) від 16.06.2021 року, згідно якої реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального\~підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно з ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості за заробітньою платою та вихідної допомоги. Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 6 ГК України, загальними принципами господарювання в Україні є: свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 21.01.2020 року у справі № 686/25653/18, під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних та соціальних показників, запобігання банкрутству і масовому вивільненню працівників та збереження кадрового потенціалу в період тимчасових зупинок у роботі та приватизації, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у\~ст. 33\~цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України, «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Із вмісту матеріалів справи вбачається, що повідомленням АТ «Львівгаз» від 20.09.2023 року «про заплановані зміни істотних умов праці» позивачу повідомлено що з 25.09.2023 року їй буде встановлено чотириденний робочий тиждень з тривалістю зміни 1 година з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. Згідно з актом «про відмову отримати повідомлення про зміну істотних умов праці провідним фахівцем з продажів АТ «Львівгаз» та [PERSON] від 21.09.2023 їй зачитано зміст наказу та зміст вказаного повідомлення. Наказом № 379-к/тр від 25.09.2023 року позивачу встановлено 4-ох годинний робочий тиждень з режимом роботи : у вівторок з 08 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. Водночас позивачем наказ про зміну істотних умов праці позивачем не оскаржувався. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Зокрема, однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП). Питання розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника регулює ст.38 зазначеного Кодексу. Відповідно до підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Позивачем не долучено жодних доказів на підтвердження про порушення роботадавцем трудового законодавства, які передують звільненню працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Враховуючи викладене, на підставі заяви позивача її було звільнено наказом від 04.03.2024 в порядку, який передбачений ч. 1 ст. 38 КЗпП. Крім цього не заслуговують на увагу доводи позивачки щодо того, що перевіркою проведеної інспекцієї праці підтверджено порушення відносно неї трудового законодавства. Актом західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 10.11.2023 року не виявлено порушень при зміні істотних умов праці працівникам підприємства. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у разі прийняття рішення щодо необхідності введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях Президент України видає указ про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях і негайно звертається до Верховної Ради України щодо його затвердження та подає одночасно відповідний проект закону. 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території нашої держави без жодного винятку введено воєнний стан. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України, «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі -працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України, «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом. Таким чином, на період воєнного стану трудові відносини на всій території України без жодних винятків регулюються спеціальним законом «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а норми законодавства про працю не застосовуються в частині, що врегульована нормами Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Висновки суду. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд вважає, що АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» належним чином виконав свої зобов`язання за трудовим договором. Суд вважає, що позивачем не доведено факт порушення за трудового договору між АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» та позивачем [PERSON] . Надані Позивачем докази, суд не визнає достатніми, оскільки ці докази не містять у собі інформацію щодо достатньості обґрунтування предмета позовних вимог. Аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог у заявлених межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Також, враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника у аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність і розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати по справі. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позові, судові витрати слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed