Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що він потерпілим від наслідків Чорнобильської катастрофи, на протязі тривалого часу виховувався опікуном [PERSON] . Зранку 24.02.2022 року, коли позивач перебував з [PERSON] за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , розпочалось бомбардування об`єктів по території України, в тому числі, міста Житомира, відбулось широкомасштабне військове вторгнення російської федерації. Позивач зауважує, що внаслідок відповідних подій був вимушений разом із опікуном [PERSON] виїхати до Чеської Республіки, зазнав суттєвого емоційного переживання, пов`язаного із відчуттям загрози життю. Додає, що фактичне вимушене проживання на території іншої держави, де через засоби масової інформації поширюються відомості щодо подій, які відбувають на території України, завдає душевних страждань та хвилювань, що обумовлені тривогою, страхом, тривалою невизначеністю у власному житті. Позивач зауважує, що позбавлений можливості планувати майбутнє життя, сповнений відчуттям несправедливості, розчарування. Вказуючи на відповідні обставини, посилаючись на вимоги ст.ст. 23, 1167 ЦК України, що врегульовують питання відшкодування моральної шкоди, позивач, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з держави Російської Федерації у рахунок моральної шкоди 8\~402,000 грн. В судове засідання позивачем подано заяву про можливість слухання справи у його відсутності. Представник позивача підтримав наведені вимоги з підстав, викладених у позові. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №990/80/22, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії. При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах №490/9551/19 та №311/498/20. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі №428/11673/19 та у справі №760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності\~до ст.\~23\~ЦК України\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна\~шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Із врахування зазначених вище правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Суд зауважує, що факт завдання позивачу шкоди не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, позивачем не надано будь-яких доказів з огляду на положення ст.ст. 76-81 ЦПК України в обґрунтування викладеного в позові, отже вимоги позивача про відшкодування шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Так, відповідно до положень п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995\~ р. обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Пунктом 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995\~ р. визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст.\~12\~та\~81 ЦПК України. Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Зі змісту позовної заяви, поданих представником позивача тверджень слідує, що основною обставиною, що покликала виникнення моральних страждань, стали повідомлення про заходи збройної агресії та проведення бомбардувань. Вказані відомості є загальновідомими, суспільно поширюваними. При цьому, судом не отримано належного підтвердження безпосереднього впливу певних військових актів (рейдів, атак) на психоемоційний стан особи у зв`язку зі спостереженням, участю тощо. Відомості про звернення до лікарів, спеціалістів за сферою психологічної допомоги суду не подавались. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що [PERSON] на період 2022 року побачив наслідки бомбардувань, з метою убезпечення особи від загроз життю та здоров`ю було прийнято рішення про залишення території України. Не є, на думку суду, достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди і зауваження про втрату особою перспектив внаслідок виїзду до Чехії. Так, за твердженням свідка [PERSON] , серед учнів навчального закладу в Чехії двоє осіб, разом з [PERSON] , отримали запрошення на професійне навчання та працевлаштування заводу. В даному аспекті суд вважає необхідним висловити думку про неможливість передбачити обставин та умов життя, зокрема в разі продовження перебування на території України, а тому зауваження щодо втрати перспектив не можуть прийматись до уваги. Отже, оскільки на підтвердження завданої моральної шкоди позивачем не надано достатніх переконливих доказів, а викладені у позовній заяві твердження позивача про отримані моральні втрати і душевні страждання жодним чином не обгрунтовані, у задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed