Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-06 00:00:00

[PERSON] 23 березня 2024 року звернувся до суду із позовом, який 12 серпня 2024 року уточнив в порядку ст. 49 ЦПК України, до [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документа тавизнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [INFO] в с. Корналовичі Самбірського району помер батько позивача, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Корналовицькою сільською радою 3 вересня 1991 року, серія [NUMBER] . Спадкове майно на яке відкрилась спадщина становить, в тому числі, житловий будинок з належними господарськими спорудами по [ADDRESS] , право на який мав спадкодавець на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок як голова колгоспного двору від 20 червня 1990 року. Спадкування майна [PERSON] здійснюється за законом. Спадкоємцями його майна в порядку першої черги є його діти, сторони по справі, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . На заяву позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину на даний житловий будинок державний нотаріус повідомив, що не може видати свідоцтво на спадщину, оскільки житловий будинок належав колишньому колгоспному двору, головою якого був [PERSON] та іншим членам колгоспного двору на праві спільної власності. Крім того, у правовстановлюючих документах містяться розбіжності, а саме: у свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок від 20 червня 1990 року виданого на підставі рішення виконкому Самбірської міської ради від 29 травня 1990 року №18 вказано, що житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами [ADDRESS] належав колгоспному двору, головою якого є [PERSON] , та у довідці Самбірського МБТІ №1259 від 9 жовтня 2018 року вказано, що зазначений житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами належав колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Посилаючись на зазначені обставини позивач просить встановити факт належності [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20 червня 1990 року виданого виконавчим комітетом Самбірської міської ради на підставі рішення виконкому Самбірської міської ради від 29 травня 1990 року №18, та визнати позивача, в порядку спадкування за законом майна [PERSON] , який помер [INFO] , власником в цілому житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 90,0 м2, житловою площею 52,7 м2, по [ADDRESS] . Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 3 квітня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, витребувано з Самбірської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 24). Копія спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , до суду надійшла 16 квітня 2024 року (а.с. 27-38). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 травня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду з викликом учасників справи (а.с. 43). Позивач та його представник адвокат Бобак О.Б. у судове засідання не з`явилися, представником позивача до суду подано заяву про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити (а.с. 58). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду відзив на позовну заяву, у якій просить розглянути справу за його відсутності, позов визнає та не заперечує проти його задоволення (а.с. 39). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, беручи до уваги визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в с. Корналовичі Самбірського району помер батько позивача, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Корналовицькою сільською радою 3 вересня 1991 року, серія [NUMBER] (а.с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 75967664 від 26 лютого 2024 року (а.с. 8). Спадкування майна [PERSON] здійснюється за законом. Спадкоємцями його майна в порядку першої черги є його діти сторони по справі: позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] (а.с. 19) та відповідач [PERSON] . Спадкове майно на яке відкрилась спадщина становить, в тому числі, житловий будинок з належними господарськими спорудами по [ADDRESS] . Із свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20 червня 1990 року, виданого на підставі рішення виконкому Самбірської міської ради від 29 травня 1990 року № 18, відомо, що житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами [ADDRESS] , належав колгоспному двору, головою якого вказано [PERSON] (а.с. 9). Із довідки Самбірського МБТІ № 1259 від 9 жовтня 2018 року відомо, що житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами [ADDRESS] , на підставі рішення виконкому Самбірської міської ради від 29 травня 1990 року №18, належав колгоспному двору, головою якого вказано - [PERSON] (а.с.10). Із довідки, виданої старостою села Корналовичі виконавчого комітету Новокалинівської міської ради № 47 від 27 лютого 2024 року (а.с. 11) та фотокопії по господарської книги господарства за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-13), вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року дане господарство відносилось до суспільної групи - колгоспний двір. На той час в ньому проживали: [PERSON] - голова двору, [PERSON] - син, [PERSON] - син. Згідно експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз від 05.08.2024 року №056/1222-m імена по батькові [PERSON] та [PERSON] попри розбіжності у зазначених документах, наданих для експертизи є ідентичними. Розбіжності виникли внаслідок фіксації в офіційних документах чоловічих форм імені та по батькові від вариантів особового імені [PERSON] (а.с.51). Із відзиву на позовну заяву встановлено, що відповідач [PERSON] не претендує на спадкування житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами [ADDRESS] (а.с. 39). Згідно спадкової справи № 145/2024, що заведена після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , вбачається, що позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом 26 лютого 2024 року (а.с. 28). Інші спадкоємці відсутні. Державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину, оскільки житловий будинок належав колишньому колгоспному двору, головою якого був [PERSON] та іншим членам колгоспного двору на праві спільної власності, що вбачається з листа нотаріуса № 425/02-14 від 26 лютого 2024 року (а.с. 6). Згідно з п. 6) ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Аналіз наданих позивачем доказів беззаперечно свідчить про те, що при видачі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20 червня 1990 року, виданого на підставі рішення виконкому Самбірської міської ради від 29 травня 1990 року № 18,, було допущено помилку в написанні по батькові власника, невірно зазначено « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». За встановлених обставин, встановлення факту належності свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок померлому [PERSON] породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення майнових прав позивача, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Позивач не має іншої можливості одержати чи внести виправлення в даний документ. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що необхідно встановити факт належності [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20 червня 1990 року, виданого виконавчим комітетом Самбірської міської ради на підставі рішення виконкому Самбірської міської ради від 29 травня 1990 року № 18. Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема відповідні норми ЦК Українського РСР щодо прийняття спадщини. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц . Оскільки правовідносини, що є предметом судового розгляду, виникли, як до набрання чинності ЦК України 2003 року, так і після, до вказаних правовідносин слід застосовувати як положення ЦК Української РСР 1963 року так і ЦК України в чинній редакції. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності 01.07.1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 15 квітня 1991 року. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 6 постанови від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами) положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" (885-12) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом та заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно стаття 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (частини перша статті 549 ЦК Української РСР). Як встановлено судом житловий будинок з належними господарськими спорудами по [ADDRESS] належав колишньому колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] - син, [PERSON] - син. Разом з тим, син спадкоємця - позивач [PERSON] на час відкриття спадщини був зареєстрований та фактично проживав по [ADDRESS] , що підтверджується відповідними доказами: довідкою Новокалинівської міської ради та даними по господарських книг. Отже, [PERSON] прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (частини перша статті 549 ЦК Української РСР). [PERSON] мав право на відповідну частку майна колгоспного двору, проте суду не надано доказів того, що він у встановлений законом строк звертався з позовами про витребування частки з майна колишнього колгоспного двору. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1. ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Як встановлено судом [PERSON] помер [INFO] , після його смерті спадкоємцями є його діти, син - позивач [PERSON] та син - відповідач [PERSON] . Із копій матеріалів спадкової справи № 145/2024 вбачається, що позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом. Проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину з тих мотивів, що майно належить учасникам колгоспному двору, частки яких не є визначені. Таким чином на теперішній час позивач позбавлений права на спадщину та в позасудовому порядку не має можливості вирішити це питання. Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідач визнав позовні вимоги, не спростував обставини, на які посилається позивач. Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, а саме: що позивач набув у спадок спірний будинок, інших спадкоємців, яким би належало право на обов`язкову частку у спадщині кожного з спадкодавців, судом не встановлено, а належність спірного майна до суспільної групи «колгоспний двір» унеможливлює позивача належним чином оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір (а.с. 5, 50). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач при зверненні до суду не просив відшкодувати йому понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність, понесені позивачем судові витрати при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved