Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-26 00:00:00

21.05.2024 позивачка через адвоката Могілевець О.С. звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідача, в якому просить позбавити його батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 29.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 04.07.2024. 04.07.2024 підготовче засідання відкладено на05.08.2024 у зв`язку з неявкою відповідача. Ухвалою суду від 05.08.2024 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 19.08.2024; витребувано від Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради письмовий висновок щодо розв`язання спору. 19.08.2024 розгляд справи відкладено на 20.09.2024 у зв`язку з неявкою відповідача. 20.09.2024 розгляд справи відкладено на 27.09.2024 у зв`язку з неявкою відповідача. У судове засідання 27.09.2024 учасники судового процесу не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщалися у встановленому законом порядку. Представниця позивачки у поданій через канцелярію суду письмовій заяві просила розглядати справу за її відсутності, позов підтримала, дала згоду на заочний розгляд. Інші учасники справи про причини неявки не повідомили, відповідач відзиву не подав. У відповідності до вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За згодою представниці позивачки суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до статті 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.10.2011, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.01.2020 у цивільній справі № 750/13441/19 було розірвано (а.с. 11). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 16). 22.12.2020 позивачка зареєструвала шлюб із [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « [PERSON] » (а.с. 12). [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 13). Із свідоцтва про зміну імені від 27.02.2024 убачається, що [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на « [PERSON] », про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зроблено відповідний актовий запис № 14 (а.с. 14). Дані обставини підтверджуються також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 07.03.2024 № 00043953857 (а.с. 15). Позивачка стверджує, що неповнолітній син [PERSON] проживає з нею в Італійській Республіці, а відповідач з 2015 року покинув сім`ю, у зв`язку з чим вихованням та матеріальним утриманням дитини не займається, не цікавиться станом здоров`я сина, його фізичним, моральним та духовним розвитком, фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Вказані обставини підтверджуються наступними доказами: - довідкою станом на 14.05.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.05.2024 № 3672, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради, з якої убачається, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] ; батько неповнолітнього - [PERSON] , [INFO] , знятий з реєстрації місця проживання 25.08.2016 (а.с. 19); - характеристикою учня 4-Б класу Чернігівського колегіуму № 11 Чернігівської області, за змістом якої [PERSON] навчався в Чернігівському колегіумі № 11 Чернігівської міської ради з 31.05.2018 (зарахований у 1 клас); мати приділяла належну увагу виховання сина, відкликалась на прохання класного керівника, регулярно відвідувала заклад освіти, допомагала вчителеві; 29.11.2022 вибув із закладу освіти за заявою у зв`язку з переїздом до Італії; у період навчання [PERSON] батько не приймав участі у вихованні дитини, не спілкувався з учителем, не відвідував батьківські збори, не цікавився навчальними справами сина (а.с. 21); - постановою про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] від 22.01.2020 з примусового виконання судового наказу Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.01.2020 № 750/13442/19 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 22.11.2019 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 22); - розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № [NUMBER], з якого убачається, що станом на 05.04.2024 у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів у загальному розмірі 135 383,42 грн (а.с. 23); - постановою головного державного виконавця Деснянського ВДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шевченка А.В. від 05.04.2024 у рамках виконавчого провадження № [NUMBER] про накладення на [PERSON] , [INFO] , штрафу у зв`язку із наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, на користь стягувача [PERSON] у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 24); - договором оренди житлового приміщення від 10.08.2023 в Італійській Республіці за адресою: [ADDRESS] , яке має використовуватися виключно як житло пана [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 28-31). Отже, вихованням та утриманням дитини займається лише позивачка, що підтверджується матеріалами справи. Виконавчий комітет Чернігівської міської ради як орган опіки та піклування своїм висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 09.08.2024 № 529, вважає за неможливе визначення доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої-другої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За приписами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до частини першої-п`ятої статті 150 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України) батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; повинні поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з пунктом другим частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 2-5 частини першої статті 164 СК України). Відповідно до частини сьомої та восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. В силу статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК (2947-14). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Оскільки відповідач ухиляється від виконання обов`язків по вихованню свого сина, з урахуванням найкращих інтересів дитини суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову та позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітнього сина. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір. Ураховуючи викладене,

Outcome: approved