Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що він в період з 30.09.2016 рокупо 06.07.2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей у зв`язку із збройною агресією. 10.03.2017 року, виконуючи бойове завдання в зоні проведення АТО під час руху до спостережного пункту «Земля» поблизу населеного пункту Кримське Луганської області, він потрапив під мінометний обстріл, здійснений незаконними збройними формуваннями та отримав поранення. Поранення ним отримане під час виконання обов`язків військової служби при захисті Батьківщини та не пов`язане з вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження (довідка про обставини травми (поранення, контузії каліцтва) № 3802 від 06.05.2017 року. Він являється особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААВ № 294204 від 11.12.2020 року, під час первинного огляду визнано особою II групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини. Також вказана обставина підтверджується довідкою військово-лікарської комісії № 218 від 11.05.2017 року. Згідно з довідкою військово-лікарської комісії ним було отримано нестійку згинально-розгинальну контрактуру правого ліктьового суглобу, внаслідок вогнепального осколкового наскрізного поранення (10.03.2017) м`яких тканин нижньої третини правого плеча, лікованого оперативно (10.03.2017 - первинна хірургічна обробка ран; 17.03.2017 повторна хірургічна обробка ран). Наприкінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, у ході якої були окуповані Автономна Республіка Крим, а також частина Донецької та Луганської областей України. Його безпосередня участь в бойових діях мала істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, оскільки за час перебування у зоні проведення Операції об`єднаних сил (колишня зона проведення Антитерористичної операції), він неодноразово був свідком загибелі та поранення товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику поранення та загибелі, був змушений використовувати зброю та зазнав інших множинних грубих порушень його конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя, адже, постійно реально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим, внаслідок військової операції став інвалідом у молодому віці, тривале лікування в госпіталях, лікарнях. За таких обставин, від початку збройної агресії Російської Федерації проти України, він, як громадянин України та учасник бойових дій, постійно перебуває у пригніченому стані, знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв 'язків, чим особисто йому завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Російської Федерації громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Просив стягнути з Російської Федерації на його користь моральну шкоду у розмірі 10 520 000 грн., що є еквівалентно 200000,00 євро за офіційним курсом НБУ, завдану внаслідок заподіяння каліцтва під час виконання ним обов`язків військової служби в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України. Позивач вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, подавши письмову заяву. Відповідача належним чином повідомлявся про судовий розгляд справи ( направлення судових повісток за місцем знаходження, розміщення оголошення на сайті судової влади), відзив на позов та інших заяв не подав. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 14.01.2015 року по 08.03.2016 року брав участь в антитерористичній операції на території населенного пункту Водяне Ясинуватського району Донецької області, в період з 30.09.2016 року по 06.07.2017 року на території Донецької та Луганської області. 10.03.2017 року отримав поранення. Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2044 від 21.07.2017, [PERSON] внаслідок отримання мінно-вибухової травми отримав ЗЧМТ (струс головного мозку -10.03.2017р.) у вигляді астено-вегетативного синдрому. Вогнепальне осколкове наскрізне поранення м`яких тканин нижньої третини правого плеча, сліпе поранення м`яких тканин середньої третини лівого стегна. Стан після первинної хірургічної обробки ран (10.03.2017р.). Закрита травма грудної клітини. Забій грудної стінки. Закрита травма живота. Забій передньої черевної стінки. Стан після лапароцентезу, дренування черевної порожнини. Нестійка змішана контрактура правого ліктьового суглобу. Стан після перенесеної гострої реакції на стрес у вигляді астеноневротичного, інсомнічного синдромів», що підтверджується довідкою про обставини травми №3802 від 06.05.2017р., виданою командиром в/ч пп. [NUMBER] , та довідкою ВЛК в/ч [NUMBER] №218 від 11.05.2017 року, молодшого сержанта [PERSON] , 1970 року народження, травма поранення, контузія, пов`язані із захистом Батьківщини. Згідно довідки до акта МСЕК від 11.12.2020 серія 12 ААВ №294204 [PERSON] має другу групу інвалідності безстроково, довідкою від 11.12.2020 серія 12 ААА №046901 підтверджено, що внаслідок отриманої травми втрачено 35% працездатності. Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі ст.1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Згідно з частиною другою статті 2 ЦК учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За вимогами частини шостої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно статті 22 ЦК особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно статті 23 ЦК моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі статей 1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Право на життя передбачено Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ІУ Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975, договори, укладені між Україною та Росією, в т.ч. про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є, на переконання суду, державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Отже, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, внаслідок ушкодження здоров`я та отримання каліцтва в результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також, з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тому, беручи до уваги, перебування позивача у стані безперервних страждань через отримані травми, отримав каліцтво, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 5 000 000 грн., що підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення матеріаальної шкоди та моральної шкоди з Російської Федерації. Оскільки позивач при поданні позову звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір", то відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 15140,00 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial